Keppler Pál Vilmos

A szenvedés iskolája

mű a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK)

– a magyarnyelvű keresztény irodalom tárháza – állományában.

Bővebb felvilágosításért és a könyvtárral kapcsolatos legfrissebb hírekért

látogassa meg a http://www.ppek.hu internetes címet.

Impresszum

Keppler Pál Vilmos

(rottenburgi püspök)

A szenvedés iskolája

Fordította

Bányász József

Nihil obstat.

Dr. Desiderius Bita,

censor dioecesanus.

Nr. 5130. Imprimatur.

Strigonii, die 4. Octobris 1917.

Ludovicus Rajner,

episc., vic. generalis.

____________________

A könyv elektronikus változata

Ez a publikáció az azonos című könyv elektronikus változata. A könyv év nélkül (1917-ben) jelent meg a Szent István Társulat kiadásában. Az elektronikus változat a Szent István Társulat engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzői jog a Szent István Társulaté.

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

A szerző előszava

A szenvedés viharja

A világ keresztje

A szenvedés csöppje és a csöppek szenvedése

Nyugalom – erő

Isten hozott!

A szenvedés – tanít

A szenvedés – nevel

A szenvedés – nemesít

A természet gyógyító ereje

A világ és a szenvedés

A keresztény szenvedés

Ecce homo!

Mater dolorosa

Mit mond az Írás?

Mea culpa!

Betegség

Búbánat

Fullánkok

Háborús szenvedések és tanúságok

A szenvedés művészete

A szenvedő egyház

A megdicsőülés fényében

A halál álma

Befejező

Név- és tárgymutató

A szerző előszava

Több örömet sürgető művem már megjelenésekor társmunkára, kiegészítésre várt. Mert aki az életben örömet hirdet, annak elméjében forog a fájdalom is. Aki az életről beszél, annak a szenvedésről is kell gondolkoznia. És sokan vannak oly szenvedéstől sújtottak, akik az öröm borát el nem bírják. Előbb gyógyszerre van szükségük, sokszor bizony keserű orvosságra, sőt talán fájdalmas műtétre is.

Régen terveztem már – s a buzdítás sem hiányzott –, hogy az örömet tárgyaló könyvem mellé a szenvedésről elmélkedőt is oda állítom. A háború is kitört. Ez csak sürgette A szenvedés iskolájá-nak kiadását.

Hát nem elég iskolája a szenvedésnek a háború? Bizony az; még pedig oly mestere a szenvedésre oktatásnak, melyhez fogható nincs e földön. Csakhogy a háború kegyetlen tanító és nevelő. Tanítási módszere nagyon is sokat összefoglaló, félemlítő, erőszakos.

Nem fölösleges tehát a szenvedésről nyugodt, szokásosabb formák közt tartott pótló, ismétlő tanfolyamot végighallgatni. Sokan úgysem értik meg: mire akar tanítani ágyuk dörgő hangján, vérfakasztó ólombetűkkel a háború, mint kell belőle okulnunk. S a megértők is hej! hamar felednek.

Ezért a szenvedés iskolája mindig jó szolgálatokat tehet. Vajon szabad-e ezt remélnünk? Figyelemreméltó-e, mert segít-e most valamit a sors nehéz megpróbáltatásával küzdő hazánkon, népünkön? Nem kérdezhetjük-e elfogódottan a költővel: „Mit használ most a dal nekünk?… A harc tüzében síró dal?”

A szenvedés iskoláját megjárni hasznos lesz és üdítő. E bölcsesség nem pusztán emberi agy műve, vigasztaló szavai nem csupán emberi részvétből fakadók. Az emberiségnek, évszázadoknak szenvedésbölcselete szólal meg e lapokon. A kereszténység tanítása a szenvedésről van itt összefoglalva. Annak a vigasztalását találod itt, ki megígérte: „Én, én magam vigasztallak meg titeket.” (Iz 51,12) Az szólal meg, aki végig szenvedte a föld minden fájdalmát, ki szenvedése által megváltotta a szenvedéstől e világot.

Éppen ezért jó hatással lesz e könyv azokra, kik jól használják. Az egyiknek édes, a másiknak keserű orvosságot nyújt, némelyeket szigorú kúrára utal. De bárki veszi kezébe, mind hasznát fogja látni.

Az előadásmód kissé szokatlan. Kerültem a hosszadalmas részletezést; másutt ez helyes és szükséges, itt nem találtam megfelelőnek. Mert a szenvedőnek nincs türelme hosszas elmélkedésekre. Az orvosságot is csöppenként adjuk és vesszük be. Ezért írtam rövid pontokat, egyszerű, világos mondatokat, néhol puszta célzással, szívhez szólással éltem. Aki gondolkozva olvassa, észre fogja venni iskolámban a benső tárgyi összefüggést s a tanításmenetben a szilárd következetességet.

A szenvedés viharja

1. Íme reánk szakadt. Sejtettem, hogy már jő. Messziről hallottam a vértbe öltözött végzet lépéseinek dobbanását. Szívem nyomott hangulata egy ideje vihart jelzett. S egyszerre itt termett száguldó szélszárnyon a zuhogó zápor, villámos bús vihar, pusztítva pergő jég.

*

2. Reng alattam a föld. Egész valóm reszket. Sok művem, nagy tervem a porban, romokban. Körülvettek engem a halál fájdalmai, és a gonoszság árjai megháborítottak engem. (Zsolt 17,5)

*

3. A legsötétebb téli éjszaka hajnali derengés emellett a gyászoló sötétség mellett, melybe a most uralkodó bánat az ő szomorú áldozatait beburkolja. Éjek bús nagy éje borong körülöttem, fölöttem, lelkemben. Mélységes örvényben céltalan hányódom, mint italtól kábult: haladni nem tudok; nyugodni még úgy sem. Forr, lázong a lelkem. Erőm is elhagyott; akaratom féke kihullott a kezemből; gondolatom dermedt; cselekvő képességem béna. A testem, a lelkem, csak terhe egymásnak, miként válófélben levő házastársak.

*

4. Valahogy azt érzem, mintha a világ egyszerre egészen megváltozott volna, én sem vagyok már „én”. Mit eddig becsültem, most semmi előttem; ami értékes volt, most lábammal tiprom; az édes, kellemes ma undorít, untat, s mire nem ügyeltem és észbe se vettem, félreismerhetetlen nagyságban meredez előttem. Munkámat, hivatásom kötelességeit – azelőtt örömem és büszkeségem volt! – most kínnal vonszolom, húzom magam után – mint láncait a rab.

*

5. Kínos nehéz napok! Hát még az éjszakák! Végtelen a végük. Ilyenkor kétszeres erővel tombol a gond és aggódás a pihenni vágyó védtelen agyában, gyötri, marcangolja mint kegyetlen vad sas a zsákmányolt bárányt. Akaratom bősz haraggal támad tolakodó ellenségeimre s – elveszti a harcot. Idegzetem zúg, forr, lángol egész testem. A vérem tűzfolyó, s mintha visszafelé nem találná útját halódó szívemhez.

*

6. Ó, az az árva szív! Kalapál, csikorog, most mindjárt szétpattan! Megfeszül mellemben… Szívem elhagyott engem – kesereg a zsoltáros. (Zsolt 39,13) Néha biz’ úgy érzem, hogy nincs is a helyén. Kongó dobbanása a távolból hangzik. Éjszakánként meg borongva búg, mint törött harangnak mély, remegő hangja…

*

7. „Vigasztald enyhe szóval s tekintsd bár részvét-könnyön, – a mélyen égő bánat bús remete e földön.”[1] Bizony! ha szerencsétlenség ér, hasonló leszesz a pusztaság pelikánjához s a romokban lakó bagolyhoz. (Zsolt 101,7) Jób is panaszkodik, hogy a balsors rokonait eltávolította tőle és barátai félénken térnek ki előle. (19,13)

*

8. Kik máskor körülem tanyáztak, most óvatosan kerülnek, mintha a balsors ragadós volna. Távolról tekintenek szegény magányomba. Vagy pedig körém tolakodnak s ilyenkor még – elhagyatottabbnak érzem magamat. Az egyedüllét: kín; az emberek társasága: elviselhetetlen gyötrelem. „Fecsegők az én barátaim; Isten felé tekint könnyben úszó szemem.” (Jób 16,21)

*

9. Eddig barátom volt a magány. Most árulóm. Mert elad a búskomorság kínzó szellemeinek. Jóakaróm volt a nagy természet, szelíd édesanyám, ki selymes kézzel gyógyítgatta sebeimet. Most olyan idegen, ez is ellenségem. A nap sugara sért; az erdő homálya növeli félelmem; a csobogó hullám zúg már az agyamban; csörgő patak engem kacag.

*

10. Az idő a legjobb orvos. De nagyon lassú a gyógyulás, és ez a lassúság új kín, új gyötrelem. Úgy veszem észre, hogy a fájdalom nemcsak rövid látogatást tesz, hanem állandó lakást fogadott nálam. Hogyan férjek össze ezzel a csöppet sem óhajtott vendéggel? Nagyon önkényes; különös módon minden dolgomnál ott van; szelleme átlengi az egész házat; mindenbe beleszól, intézkedik s ráveti mindenre fekete árnyékát. Ne mereszd úgy rám a szemedet, te barátságtalan vendég! Honnan jöttél? Mit akarsz? Miért szálltál meg éppen nálam?

A világ keresztje

11. Miért éppen én? Gyakori kérdés a szenvedők ajkán. De nem okos, alaptalan és önző e kérdés. Kérdezd inkább így: Miért legyek éppen én ment a szenvedéstől? Szenved minden ember, küzd az egész világ. A te bánatod nem más, mint az emberiség nagy keresztjének terád eső terhe. Kiváltságos akarsz lenni? A fájdalom adóját egyedül te nem akarod leróni? Mi jogon?

*

12. A szenvedés teszi érthetővé a szenvedést, egyik célja az, hogy megértesse. Mióta magam is szenvedek, jobban át tudom érezni a mások fájdalmát. Boldog napjainkban átsiklik tekintetünk a szenvedőn vagy megindulás nélkül nézünk rá: egészen természetesnek tartjuk, hogy mások beletörődnek keserves sorsukba; szívtelen szánalommal nézünk azokra, kiknek ez a pillantás oly üres és mégis – oly nehéz. Egészen más forma a sebzett szív tekintete.

*

13. Ne szegezd a szemed merőn álmodozva folyton a saját nyomorúságodra, fájdalmadra. Ne keseregj úgy magad fölött, mintha e kerek világ egyetlen és legboldogtalanabb lelke volnál. Gondolj arra is: mit szenved más. Menj házról-házra: mindenütt találsz kínt, egyiknek az ajkán, másiknak – szívében. Csodálkozva találsz bánatot annál is, kit irigyen a szerencse fiának véltél. Gazdag és előkelő palotának több lakótársa van, mint a szegények kunyhójának. A palotán több az ajtó. Nagy birtok több helyen károsítható, a nagyúri életmódban elkopott idegzet sokkal érzékenyebb.

*

14. A szenvedésben elfáradt, megtört lelkületnek legmegrázóbb panaszai nem az alsó, hanem a felsőbb körökből szállanak fel. Sokat lehetne erről írni! A sorstól kegyelt és elkényeztetett – életunt: gyakori jelenség. Tolsztoj önmagáról így nyilatkozik: „Jó, bájos és kedves feleségem van, derék gyermekeim, szép, folyton gyarapodó vagyonom; tisztelnek, becsülnek, dicsérnek; lelki és testi erőm kitűnő.” És mégis arra az eredményre jutott, hogy nem tud élni, önmagát ámítania kell, hogy életkedvét fönntartsa.

*

15. Nemcsak a halálban, még előbb a szenvedésben is mindnyájan egyenlők vagyunk. Ez a valódi nagy társadalmi kiegyenlítődés. Ha a gazdagok mentek volnának a bajtól, akkor panaszkodhatnék a szegény az égbekiáltó igazságtalanság miatt. Azonban úgy áll a dolog, hogy a szegényt ugyan sok nélkülözés és csapás éri, ami a gazdagtól távol marad, de viszont a gazdagnak több oly különös kín és érzékeny fájdalom jut osztályrészül, amiről a szegény csak nem is hallott. Sok gazdag sínyli keservesen az Isten szeretetének és áldásának hiányát. A szegény kedvesebb az Úr előtt, ez teszi őt értékessé és nemessé. Kevese van, de ez a csekélység drágább veretű, mint a gazdagnak papiros milliói. Az ő jóra fordított, Istennek ajánlott fillére többet ér a gazdag aranyánál; mert ez az ő fölöslegéből osztogat, az özvegy pedig az ő szegénységéből… (Mk 12,41 s köv.)

*

16. Nincs ember szenvedés nélkül. Csak az esztelen kételkedhetik ebben. Mindnyájan forgó viszontagság járma alatt nyögünk; a teher természetszerűen mindnyájunk vállát nyomja. Mi mind mindenkor állandó tábori életet élünk. Végtelen sorokban támadnak ránk a szenvedés hadai. Folyton friss hadtestek alakulnak az emberi természet velünk született gyöngeségeiből, társadalmi berendezkedésünk tökéletlenségeiből, a szociális rendetlenségekből, de legkivált a szenvedélyek vészes tanyáiról.

*

17. Ha a szenvedéssel vívott küzdelem tartamát, nagyságát és borzalmait tekintjük, ha elgondoljuk, mennyi erőt és áldozatot fogyasztunk ezen legyőzhetetlen ellenféllel való küzdelemben, akkor meggyőződhetünk róla, hogy ehhez hasonlítva az emberiség minden más feladata, munkája, törekvése jelentéktelen.

*

18. A szenvedés nagy hatalom, mely az embert folyton foglalkoztatja, tervezésre készti, sürgeti, adóztatja, a vérét is szívja. A külső műveltség előhaladása itt a lényegen mitsem változtat. A műveltség nagysága a szenvedés igáját nem könnyíti, inkább érezhetőbbé teszi. A finomult életmód, a fokozott élvezetvágy elpuhít; a mai üzleti szellem hajtóvadászata az ideget őrli.

*

19. A szenvedés nagyhatalom, mely az embert a legcsöndesebb béke idején is folytonos munkára ösztönzi. A harcok napjaiban pedig a küzdő feleknél is gyorsabban mozgósítja a saját haderejét s harcot kezd mindenkivel tetszése szerint majd az egyik, majd a másik fél területén téve erélyesebb mozdulatokat.

*

20. A háború a szenvedés teljessége. Elsőszülött fia a halálnak. (Jób 18,13) Bús felhőszakadásként árad ilyenkor a nemzetekre minden testi betegség, seb és fájdalom, haláljaj, lélekszorongás, szívet tépő válás, izgalmas bizonytalanság, a visszavárás és aggodalom kínja, remegő rettegés, bénító félelem és néma kétségbeesés. Nem egyes ember küzd, hanem tömegek kavarognak minden testi és lelki erejükkel a szenvedés elleni harcban. Nem egyesek, nemzetek bocsátkoznak élet-halálküzdelembe. Az emberiség szenvedő tehetsége ilyenkor nyeri a legsiralmasabb vereségeket, de akkor vívhatja ki a legdicsőségesebb győzelmeket.

*

21. Harcban a katonának a legtermészetesebb kötelessége, hogy helyét megállja, vérét se kímélje, kivegye részét a munkából, fájdalomból és sebekből. Ugyanez a kötelessége mindenkinek a szenvedés ellen vívott folytonos, csöndes, titkos küzdelemben is. Ez alól senki sem vonhatja ki magát.

*

22. Az örök Igazság kinek-kinek kimérte a saját részét; hogy mily mennyiségben, milyen mérték szerint, azt nem őrizhetjük ellen; az örök élet fényében majd meglátjuk. Az időn áthullámzó szenvedés-szimfóniában nekem is játszanom kell a magam hangszerén, az ütemet is követnem kell, mint mindenkinek. A jámborok és jók itt nem kivételek; mi jogon tiltakozom az általános szabály ellen? Szégyen, ha valaki a saját terhét nem viseli, mondja az öreg Seneca; s az apostol szava: Kiki viselje a maga terhét! (Gal 6,5)

*

23. A szenvedés mindent és mindenkit egyenlővé tesz. De mindjárt két osztályba különíti az embereket: a jó szenvedők és a rossz szenvedők osztályába. Vannak, akik úgy tűrnek, hogy a szenvedés célja bennük megvalósul, s vannak olyanok, kik a célt meghiúsítják. Ezek a gyáva, amazok a hős szenvedők.

*

24. Jaj nekem romlásom miatt, fölötte keserves rajtam a csapás! És mégis azt mondom: Ez az én fájdalmam! és elviselem azt. (Jer 10,19) Ez az egyedül helyes gondolkozás. Az én szenvedésem nem rendkívüli, véletlen, igazságtalan; az egész világot ölelő keresztnek rám eső árnyéka ez. Hozzátartozik az életemhez. Nem önmagáért van a szenvedés s nem engem érdekel csupán, összefüggésben van családom szenvedésével, nemzetem s az egész emberiség keresztjével, épp úgy, mint a harcban az egyes sebe az egészé, s az ő vérében a vereség szégyene vagy a győzelem dicsősége tükröződik vissza. Rám és enyéimre, rám, nemzetemre s az emberiségre nem közömbös az, hogy én hogyan teljesítem kötelességemet a szenvedésben, hogy a kín rabszolgája vagy a fájdalom leküzdője vagyok-e?

*

25. A csendben, néma tűréssel szenvedők vérontás nélküli hősiessége az emberiség számára szükséges, – sőt szükségesebb, mint a harcosok véres, fegyvercsörgető bátorsága. Mikor nagy fájdalom tör ránk, csodái vagyunk a világnak, az angyaloknak és embereknek. (1Kor 4,9) Rajtunk pihen a szemük; figyelik: hogyan álljuk a próbát. Ha elesünk, nemcsak önmagunknak ártunk, hanem a szenvedés ellen való küzdelem emberi nagy ügyének is.

A szenvedés csöppje és a csöppek szenvedése

26. Jó a nagy szenvedés: átsegít sok apró bajon. Ha érzékenységemet kis hiba is bántja: íme a nagy fájdalom teljesen elfeledteti azt. Tény: hogyha az ember valóban boldogtalan, akkor játszva küzd le ezer nehézséget. A sztoikusok azt tanították, hogy a fájdalom csupán képzelődés. Túlzás. De bizonyos, hogy a képzelődés megindítja, megkeresi, nagyítja a szenvedést; nagy kínok hiányában a szúnyogcsípés helyén dühvel trombitáló elefántot lát, a mindennapos balesetet a szerencsétlenség rendkívüli kiadásának hirdeti.

*

27. Ha minden apró-cseprő kellemetlenségre feljajdulunk, lassanként egy pohár zavaros víz tengeri betegségbe ejt, az elsózott levestől őrültségi roham fog el, fogfájás miatt jeremiádokkal verjük fel lakásunk csendjét, egyetlen rossz szóra méreg, epe önt el. Így aztán az ember önmagától is megundorodik és megkeseríti a maga és környezete életét. A „ház zsarnokai” művészek abban, hogy a saját kis bajuk nagy terhére legyen másoknak.

*

28. Mily sokszor leptek meg apró szúnyograjként a mindennapi kellemetlenségek, bosszantó dolgok, s hogy felingereltek? S mi lett a vége? Egy kicsike hólyag, mely egy-két nap alatt elmúlt. De mért nem csaptad agyon a kellemetlenkedőt; vagy ha mérgét már beléd ojtotta, inkább nyomtad volna ki erősen a csípés helyét.

*

29. A szenvedéshez művészet kell, az életművészetnek legfontosabb s legnehezebb része. Ezt tanulni és gyakorolni kell. Itt is legyen fokozatosság: a könnyebbről a nehézre, az egyszerűről a magasabb rendűre való átmenet. A kis szenvedések nagy feladata, hogy minket a nagy megpróbáltatásokkal való küzdelemre előkészítsenek.

*

30. Kivételesen előfordul, hogy nagy szenvedések idején férfias bátorsággal helyt állunk, míg a kis bajok kihoznak sodrunkból. Az általános szabály mégis ez: Aki kis dolgokban nem tud önmagán uralkodni, a nagy feladatok legyűrik azt. Tehát ne gondoljuk azt, hogy a kicsinyes tűszúrásokkal szemben nem érdemes a türelem erényét gyakorolni, hogy a kedvetlenség gyeplőjét ily esetben szabadon lehet engedni; s hogy csak a nagy fájdalmaknál kell elővennünk minden erőnket. Sok apró edzőgyakorlat juttat nagy erőhöz.

*

31. Korán lássuk el magunkat jó akkumulátorral. Ismeretes, hogy mennyi elektromos elevenerőt lehet így felhalmozni. Éppen úgy: erkölcsi erőkészletet kell gyűjtenünk, azt folyton növelnünk az élet és a szenvedés gyöngeségének folyamán át. A legkisebb szenvedésnek elfojtása, ha ahhoz csak kevés lelki erő kellett is, növeli szellemi valónkat és erősíti életünk folyamának energiáját. Ha ez friss és hatalmas, az apró kellemetlenségeknek egész tömegét elbírja a hátán. Akaratunk egyetlen megvillanása korlátok közé szorítja a nap kis fajdalmait s a nagyobb küzdelem elé teljes fegyverzetben áll edzett életerőnk.

*

32. A fegyverkezést nem lehet elég korán elkezdeni. Itt ötlik elém neveléstudományunk egyik elhanyagolt feladata, melyre az ifjúságnak egy nemes szívű barátja nyomatékosan figyelmeztetett.[2] Már a kis gyermekeket rá kell nevelnünk a kis szenvedések elviselésére és azoknak felhasználására. Így öltöztetjük őket acélba az élet nagy harcaira.

*

33. Meg kell tanítanunk a gyermeket, mint viselkedjék az ő kisszerű életében előforduló sok apró – néha bizony mégis elég komoly – megpróbáltatással szemben; saját szenvedésében hogyan érezze meg és méltányolja a mások fájdalmát; hogyan lehet önuralom és nyugodt tűrés árán valóságos kiskirállyá. Ne mondja senki, hogy ez korai munka! Ezzel nem emelkedik a gyermek látóköre fölé s nem homályosítja el örömeinek világát. Így kell „életre nevelni” a gyermeket. Vasat a forró ifjú-vérbe!

Nyugalom – erő

34. A szenvedés komoly órája mily sokszor talál minket nevetségesen törpéknek! Legelső pillanataink a legtöbbször nem valami dicsőségesek. Hirtelen ijedtség, – jaj, hol is van a fejünk!? Gyáva oktalanságunkban csak arra gondolunk: hova is rejtőzzünk? Búsult vigalomba fojtsuk bánatunkat, vagy keserű daccal rázzuk le az igát? Férfiatlan sok jaj, kesergő panaszszó, vad fölindulás után következik a tehetetlen megadás, a bárgyú tépelődés. Olyan ez – mondja Seneca, – mint mikor a tőrbe csalt vad rángatni kezdi a hurkot, mely minden mozdulattal szorosabban fonódik köréje. A zúgolódva szenvedőt Suso tüzes csikóhoz hasonlítja, melyet először fognak kocsiba, ahol ágaskodik, kapálódzik, kimerül egészen, míg végre észreveszi, hogy minden hiába és lecsendesedik a vére.

*

35. Ha a szenvedés ellen való lázongás, a türelmetlenség állandó szokásunkká válik, lelkünk természetévé lesz, rossz eredményt szül. Az ilyen lélekből kitörhetetlen a bánkódás fullánkja, sebe elmérgesedik, – keserű mérgező lehangoltság fekélyévé nő. Nincs többé számára öröm és nyugalom. A test is őrlődik. A világ fájdalma meghozza a halált. (2Kor 7,10) A leghelyesebb életszabály: „Ne add lelkedet a bánatnak és ne gyötörd magad tengondolataiddal… Szedd össze szívedet és szenteld Istennek; a bánatot kergesd messze tőled. Mert sokat megölt a bánat és nincs haszon abban… A szív vidámsága élete az embernek és elfogyhatatlan szent kincse…” (Sir 30,22–25)

*

36. Ha ki a szerencsétlenségben is meg akarja őrizni lelke nyugalmát, gondoljon többször arra, ami már sokszor érte és mindennap érheti. Az agg Seneca int: „Arra törekedjél, hogy semmise érjen váratlanul; a bölcs a rendesen bekövetkező dolgokra elmondhatja: tudtam. Fabius figyelmeztet, hogy a hadvezérre a legszégyenletesebb mentegetődzés: Mégse gondoltam volna. De ugyanez szégyen mindenki másra is. Mindenre gondolj, légy mindenre elkészülve!” Minket, keresztényeket Szent Péter is tanít: „Szerelmeseim, ne ütközzetek meg az égető szorongatáson, mely a ti próbálástokra vagyon, mintha valami új dolog történnék rajtatok.” (1Pét 4,12) Hiszen a szenvedés az élet egy része, mint a nitrogén a levegőé. Telet akarsz hideg nélkül, meleg nélkül nyarat?

*

37. Hogy a szenvedés elkövetkezte minket nyugodtan érjen, ahhoz (mint Shakespeare mondja) nem kell sem sztoikusoknak, sem tuskóknak lennünk, csak értelmes embereknek. Ha a bánat lelked ajtaján kopogtat, ne zúgj fel bosszúsan: Mit akarsz itt ismét? Mindig eltéveszted az ajtót! Inkább mondd nyugodtan: O, hozzám jössz újra? Várlak; régen ismerjük egymást.

*

38. De mégsem szabad e gyászos vendégnek mindenben engedni, sem az egész ház feletti uralmat átadni, hogy azután magunk szégyenszemre a sarokba húzódjunk s ott rabszolgaként meglapuljunk. A veszedelemnek sose fordíts hátat, felemelt homlokkal tekints vele szembe és úgy szállj komoly küzdelemre. Csak ekkor történhetik az, amit Jean Paul mond: „A baj olyan, mint az alpesi éjszaka: abban a pillanatban, midőn az ember küzdeni akar ellene, már hajnalra derül”. De ha el nem tűnnék, akkor küzdeni kell véle piros hajnaltámadásig s nem szabad addig elbocsátani, míg áldásos hasznát el nem nyertük: „El nem engedlek, míg meg nem áldasz.” (Ter 32,26)

*

39. Minden nagy szenvedés küzdeni hívó kürtszó, vészjel, erőgyűjtésre késztő felhívás. Nincs helye ilyenkor az elrejtőzésnek, vagy tépelődésnek, asszonyos sírásnak. Szedd össze erődet, állj szilárdan talpra, ajkad szorítsd össze, lépd át a Rubicont, síró szenvedőből légy bízó cselekvő.

*

40. Szenvedés és tett, tűrés és cselekvés – előttünk a leggyakrabban összekapcsolhatatlan ellentétek. Nem úgy. A szenvedésnek fel kell ébresztenie erőinket, sarkallnia akaratunkat, át kell alakulnia tetté, cselekvéssé. Ha életed hajója a szenvedés zátonyára jutott – fel rögtön a parancsnoki hidra s oszd nyugodtan a parancsokat!

*

41. A szenvedésnek legtöbbször nem a vigasztalás orvosságára van szüksége, hanem munkára, mozgásra, tevékenységre. A munka a bánat legbiztosabb orvosa. A testi fáradság kényszerűsége nagy jótétemény. Szeretteink halálesetében a temetés előkészítésének szorgos munkája is fájdalmat feledtető, megnyugtató. A bánkódás első, mindenesetre idegrázó rohama után a lehető leggyorsabban fogj újra munkához, végezd kötelességedet, gyámolítsd a segítségre szorulókat vagy legalább – menj Isten szabad ege alá.

*

42. Ha a fájdalom tétlen unalomra van kárhoztatva, azonnal megkezdi romboló munkáját. Mert a bánatban van valami a halál mérgéből. Ha azonban keservünk serény működésbe fog, rögtön el is telik az élet örömével és magasztos érzésével s önmagát felmagasztalja.

*

43. Ha azonban a szenvedés olyan természetű, hogy – mint a nehéz kór – a test és lélek erejét egyaránt megbénítja, akkor legalább akaratunkat, lelki képességeinket kell működésben tartani, a halál ködéből a tevékeny élet világosságába helyezni megadó önelhatározással, alázatos türelemmel, hőslelkű áldozatkészséggel.

*

44. A szenvedéshez legkönnyebben úgy szedjük össze lelki erőinket, ha – hallgatunk, nyugodtan, csendben maradunk. A lármás szóáradatban, a fájdalom kínos kitörése közt, a szitkok zivatarában a lelki erő szétárad, mint a sistergő gőz. Tűzben csak a szalma, rőzse és a tövis-gally szikrázik pattogva s nem marad más utána, mint hamu; – az arany csendben olvad, nem pusztul el a legizzóbb tűzfolyamban sem, értéke megmarad, az olvasztás után még tisztább lesz. Ezt így mondja az Úr: „Ha megtértek és nyugton maradtok, megszabadultok; hallgatásban és reménykedésben lesz a ti erősségtek, – de nem akarjátok.” (Iz 30,15)

*

45. Szent és ünnepélyes pillanat, mikor életünket valami nagy megpróbáltatás keresztezi; ostoba szószaporítás megszentségteleníti és ünnepélyességét lerontja. Bizony, csak az ünnepi csend való ide. Ilyenkor ne feledkezzetek az intésről: „Hallgassatok, mert szent nap vagyon és ne bánkódjatok, mert örömünk az Úrban a mi erősségünk.” (Neh 8,10.11) Ha forrva forrong a bensőd, mindenek előtt az ajkadat tartsd zárva, hogy a lángok ki ne csapjanak. Halk némaságban szedd össze magad; készülj küzdelemre, fegyverkezzél tüstént új gondolatokkal és föltételekkel és állj meg szilárdan a szándékod mellett.

*

46. Nem, nem akarom tovább az életküzdelemben tehetetlen, szomorú báb szerepét játszani. Néma, nagy nyugvásba öltöztetem lelkemet. Kényszerítem a kellemetlenségeket, hogy ne hátráltassanak a napi munkámban, inkább segítsenek; nem leszek szolgájuk, inkább ők szolgálják örök célomat. A keserűséget földolgozom, hogy táplálékom legyen, ne az életemnek ízetlenítője. Ha nem szenvedőleg, hanem cselekvésre készen állunk a szenvedés útjába, akkor a megpróbáltatás belekapcsolódik életünk szervezetébe. Hős szenvedők leszünk, nem nyomorgó rabok.

Isten hozott!

47. A szenvedést nem szoktuk nagyon barátságosan fogadni. Érthető ez, mert többnyire iszonyatos formában áll elénk: háború, nagy betegség, vagy szomorú haláleset formájában. De még akkor is, ha közönséges alakban: komolyan ugyan, de nem ijesztőleg, lassú léptekkel közeledik, – dúlt arcokkal találkozik, félénk tekintettel, mélységes gyűlölséggel.

*

48. Bizony joggal panaszkodhatnék, hogy lényét és célját teljesen félreismered; joga volna kacagni babonás félelmeden, mintha ő valami zsarnok, kínzó hóhér volna. Igazán mondhatná: nézz csak a szemembe, ne légy bizalmatlan; szólíts barátsággal, szívesen felelek: kedves jó barátom.

*

49. Ha nem is tudjuk tisztelő hódolattal fogadni a vendéget, mire való vele ellenségeskedést kezdenünk? Nem jobb megbékélni vele? Ez is lehetséges s nem mindig nehéz. Az ő nyers külseje nemes bensőt takar, jó szándékot, értékes tudást, hasznos erőt. Valóban csak tőlünk függ, hogy a szenvedés ellenségként kárt okozzon, vagy mint jóbarátunk hasznot hajtson, segítségünkre legyen.

*

50. Ellenségével szemben ellenséges. Barátságosan kell megszólítani. A magasságból küldött követ ő; kérdezősködjünk a küldetése felől: mit akarsz velem közölni, miféle tanítást, bölcs intést hoztál? Aki kérdés nélkül kerüli ki tekintetét, úgy jár, mint Parsival, ki boldogságát játszotta el, sok bajt vont magára, mert nem nyílt szóra az ajka, mikor a fájdalmat először pillantotta meg.

*

51. Le kell győznünk a szenvedés iránt érzett előítéletünket. Épp oly szükséges az, mint a természetben az eső és vihar. Zavartalan nyugalom nyugtalanná tenne. A jónak és rossznak nevezett napokat egyaránt fel kell használnunk. Rossz vitorlakezelő az, aki csak kedvező szélben tud előre haladni. Az ellenszelek felfogása és a vitorlásnak ezek által való célhoz hajtatása – igazi művészet! A bátor számára jó- és balsors olyan, mint a jobb- és balkéz, mindkettőt használja, – mondja Szienai Szent Katalin.

*

52. A csapások gyakran a lélek pálfordulására, nemesbítésére intő jelek. Csak akkor akadályok, ha nem használjuk fel, rosszul élünk velük. Ilyen esetben mérges rovarokká válnak, melyeknek vészes csípése vérmérgezést okoz; helyesen használva olyanok, mint a méh: a mérges virágról is mézet gyűjtenek.

*

53. Szép igazság: „Ahová nem akarsz küldetni, oda jelentkezzél önként; a jókedvű igennel elvállalat kényszer majdnem szabadság.”[3] Nem nagyon keserves a szenvedésekbe beleegyezni, ha meggondoljuk, mennyi hasznunk lehet belőlük.

*

54. Természetes: nem olyankor elmélkedhetik az ember ilyen szembeötlő, világos elméletek fölött, mikor a szenvedés viharja már kitört. Dehát: nem akkor kell fegyverkezni, mikor a harc tüze már magasan lángol. Éppen ezért nagyon hasznos, a megpróbáltatás előtt és után előkészületül vagy megnyugvás gyanánt a szenvedés jó eredményein gondolkozni s jó fegyverzetet: helyes életelveket kovácsolni. Az ilyen elveket – int a Példabeszédek könyve (6,21) – kösd szüntelen szívedre és tedd nyakad köré. Mikor jársz, veled járjanak, mikor aluszol, őrizzenek téged és fölébredvén, azokkal beszélj.

A szenvedés – tanít

55. „A fájdalom jó mester” régi görög szólás. A legrégibb bölcselet és a költészet ismerte és elismerte a szenvedés ezen jó szolgálatát. A szerencse csalóka, a szenvedés mindent a maga valójában tár fel, vallja Boethius, ki tapasztalatát a börtön sötétjében szerezte.[4] Az Aranyszájú szerint is: „A bánat a legjobb iskola.”[5]

*

56. Azt meg saját tapasztalatunk igazolja: ha valami nagy csapás rendített meg, rögtön valami változás törénik lelkünkben; sok dolog egyszerre más színben tűnik fel, másképp gondolkozunk felőle, másként ítéljük meg, újra értékeljük. A szenvedés szemüvege vagy nagyít vagy kicsinyít; látószögünk, látókörünk megváltozik.

*

57. A könnyek elhomályosítják a szemet, de ki is mosnak belőle minden porrészecskét. Ki a világot sohsem látta könnyein keresztül, mindig rossz filozófus és metafizikus,[6] ismereteiben, ítéleteiben éretlen és felületes. A legértékesebb tapasztalat a fájdalom átélése; nagy utazások és más tapasztalások föl nem érnek vele.

*

58. A szenvedés jó, de nem általánosan kedvelt tanító. Modora nem éppen finom; módszere kemény, kissé durva; komolysága lenyűgöző. De aki mellette türelmesen kitart, nem bánja meg. Ennél a mesternél órák, és napok alatt többet tanul, mint másutt hónapok, évek során.

*

59. A szenvedés jó szónok: megtérített sokat, kik már senkire se hallgattak. Olyan, mint a pusztában kiáltónak szava, ki az Úr útját készíti elő. Az ő vezetése, támogatása nélkül sokan nem találtak volna „haza”. A fájdalom bús éjszakáján át értek sokan a hit fényes napjához. Mikor egészen besötétedett, akkor gyulnak ki a fényes csillagok.[7]

*

60. Haszontalan tanítvánnyal nem boldogul a legjobb tanító sem. A szenvedés is csak azt vezeti az igazságra, kinek szándéka és kedve van tanulni. Ha a kis szenvedésekből bizonyos életbölcsességet szereztél, a nagy megpróbáltatások nagyra fognak nevelni. De hányszor történik, hogy a nagy vihar után hamar kirázza az ember magából mindazt a belátást és jó feltételt, amit a szenvedés a lelkébe vetett. Az egész tanítás szélszárnyon száll szerte.

A szenvedés – nevel

61. A szenvedés nevelő hatását egyiptomi Józset története szemlélteti világosan és határozottan. A zsoltáros bölcsessége szintén ismeri a szenvedés jelentőségét. Lassanként az egész emberiség kincse lett e tudat. Általánosan elfogadott tétel, hogy a szenvedés az erkölcsi fejlődéshez és jellemképződéshez föltétlenül szükséges, hogy emberi mivoltunk próbája a szenvedés tüze, hogy az élet szenvedés nélkül holt tenger, hogy az egyeseknek s az emberiségnek igazi és nagy előrehaladása sok jajban született.

*

62. Ha a vihar valami hajót a végtelen tengerre dob, a hajós sokszor oly szigetet fedez föl, melyről a térkép addig mitse tudott. A lelki viharban már sok ember fedezte fel önmagát, lelkének mélységeit, ahová ezelőtt soha le nem szállt; ráakadt feldolgozatlan kincsekre, melyeket neki kell napvilágra hoznia. Némely ember szenvedés nélkül meg sem ismerné a saját erőit, a maga egész valóját.

*

63. Az élet fölfrissítése, kimélyítése sokszor szükséges. Jó napokban lelkünk mélyére idegen, külső, hozzánk nem tartozó dolgok különös vegyüléke rakódik le. Gyönge akaraterőből, nemtelen törekvésekből, szegényes tettekből álló keverék ez, kölcsönözve, koldulva, összelopkodva a minket körülvevő világtól, más emberek életéből, mely éppoly szegényes, mint a lelkük kincse. Új, mélyen gyökerező élet ilyen esetben csak szenvedés által sarjadzik, támad. A szenvedés megtanít a puszta külsőségekbe, mulandó dolgokba, bűnös szokásokba burkolt lelkület megvetésére, mert – az Üdvözítő intése szerint – aki életét gyűlöli e világon, az örökkévalóságra megtartja azt. (Jn 12,25)

*

64. Az élet folyója akkor valóban hasznos erőt kifejtő áram, ha a tenger felé való futásában többször akadályokba ütközik s látszólag eltér céljától, kanyarulatokat tesz. Szükséges ez a kanyargás és az akadályokkal való folytonos küzdelem, hogy önmaga tisztuljon, mást tisztítson, tápláljon.

*

65. Tömören, velősen foglalja össze Szent Pál a szenvedés nevelő hatásait: „Dicsekszünk a szorongatásokban is tudván, hogy a szorongatás tűrést szerez, a tűrés pedig próbálást, a próbálás reménységet, a reménység pedig meg nem szégyenít.” (Róm 5,3 s köv.) A szenvedés türelemre szoktatja az embert s a türelem minden erény próbaköve és megőrzője. Az így megszilárdult erényesség jogot biztosít arra, hogy minden reményünk az Istenben legyen. A szomorúság azért nem töri le a keresztény bizalmát, sőt magasabb, örvendező szárnyalásra készti, mert a türelem tartja fenn s az Istenbe vetett bizalom emeli folyton. Tehát: a szenvedés nem ok a jajra és panaszra, – kereszténynek büszkesége az.

*

66. Ószövetségi kép: a szenvedés mint prés. Szent Ágoston erről így gondolkozik: „Meg akarsz menekülni a szenvedés présétől? Félő, hogy a préstől irtózó szőlőfürtöt a madarak és vadak emésztik fel.” A könnyelműség és a szenvedélyek könnyen úrrá lesznek azon, aki a szenvedéstől és szerencsétlenségtől ment marad, avagy attól túlságosan remeg.

*

67. A zsoltáros megvallja: „Mielőtt megaláztattam, vétkeztem.” (118,67) Ezt a vallomást sokan tehetnék; tehát sokan tartoznak hálával a szenvedésnek. Ha a fa évről-évre semmi vagy csak kevés gyümölcsöt hoz, legokosabb, ha földjét köröskörül felszántjuk a szenvedés ekéjével. (Lk 13,8)

*

68. A tisztelet, szerencse, jómód, élvezet sokakat álomba ringat. S ha a lélek szunnyad, legnemesebb tehetségeink lassan elsatnyulnak. Szívelhájasodás, szívtágulás lép fel. Ha javulni akarunk, Istennek kell kezébe vennie teleivakodott szívünket s az ártalmas anyagokat a szenvedés sajtójában kinyomni.

*

69. Nem akkor büntet az Isten, mikor a szenvedéssel a bűnöst útjában megállítja, hanem ha kitér előle s a romlott szív kívánságainak szabad utat enged. (Zsolt 80,13) Nem tűrni sok ideig, hogy a bűnösök kényük-kedvük szerint cselekedjenek, hanem hamarosan büntetést szabni rájuk – nagy jótétemény. (2Makk 6,13) Szent Ágoston is hálával ismeri el: „Mindig könyörületes voltál hozzám, ha haragudtál is, bűnös élvezeteimbe a keserűség csöppjeit csöpögtetted,”[8] „Mily nagy büntetés – kiált fel ugyanő – a büntetés hiánya! Ha gonosz az életed s Isten mégis nagyon kimél – nagy neheztelés jelének vedd.”[9]

*

70. Moábról azt mondja a próféta: „Buja volt Moáb ifjúságától fogva és nyugodtan feküdt seprején és nem töltetett egy edényből más edénybe, azért maradt meg benne íze, és szaga el nem változott; – azért kellett az Úrnak csapolókat küldenie hozzá, hogy edényeit kiüresítsék.” (Jer 48,11 s köv.) Ezek a csaposlegények: az ellenség, a harc, a szenvedés.

*

71. Minden nyilvános nagy csapás megsemmisítő ítélet a hitetlenség és erkölcstelenség fölött; felfedi ezeknek siralomra méltó voltát, tarthatatlanságát, aljasságát. S egyben meggyőző igazolása, védelme, dicsőítése a vallásosságnak és erénynek, melyek a válság idején mutatják meg teljes erejüket, hősi tartalmukat. Háború idején kiki láthatja, mennyire megtisztítja az utca könnyelműségét a jajgató ijedség és a kesergő szükség, hogyan űzi vissza sötét odvaiba a nemtelen indulatokat. Jól mondja a próféta: „… elveti az ember ezüst bálványait és arany képeit és elvonul a sziklák hasadékaiba az Úr félelmetes színe előtt és az Ő fölségének dicsősége előtt mikor fölkel a földet megverni”. (Iz 2,20)

*

72. Keményen fegyelmező börtönőr a szenvedés, de biztos szabadító is. Ha valaki tüskebokor sűrűjébe bukott, véres harcok nélkül ki nem kerül onnan. A szenvedély pusztító lángját csak a kín jeges, erős vízsugara oltja. Mennyien maradnának a gőg, az indulatosság, érzékiség, iszákosság rabságában, ha a szerencsétlenség villáma meg nem olvasztaná bilincseiket?

*

73. Chrysostomus szavai: „Az orvos nemcsak akkor érdemel dicséretet, ha betegét pompás kertekbe, fürdőkbe, friss forráshoz, vagy dúsan megrakott asztalhoz vezeti, hanem akkor is, ha éheztet, koplaltat, ágyba, a szoba négy fala közé kényszerít, ha tán még a napfénytől is óv, az ablakot óvatosan zárva tartja, befüggönyözi, ha vág, éget és keserű orvosságot nyújt. Bármit cselekszik, a gyógyulásért teszi. Nem igazságtalanság-e zúgolódni Isten ellen, ha ő is hasonlóképpen bánik velünk?”[10]

*

74. A jól megértett, saját javunkra fordított szenvedés a legértékesebb szolgálatot azáltal teszi, hogy megszabadít az önzés, az egoizmus hatalmából. A helytelen önszeretetnek nevetséges törekvése az, hogy a saját parányi „én”-t tegye az élet és a világmindenség központjává; folyton a saját csöpp mivolta körül forgolódik, míg végre elszédül s többé nem tud semmi komoly munkát végezni. A folytonos önérdekhajszában elveszti az ember a maga lényegét, lelkét. (Mt 10,39) Az ilyen önzés a legutálatosabb bélpoklosság, a legrútabb seb.[11] De van orvossága: a szenvedés, a krisztusi szenvedés.

*

75. Kötelesség küzdeni az önzés ellen azért is, mert az sok bajnak az előidézője. Fénelon találóan fejtegeti: „Ha magunkba zárkózó önzők vagyunk, folyton érezzük az emberek kellemetlenkedéseit, gonoszságát, igazságtalanságát. Szeszélyességünk mások szeszélyének szolgáltat ki, szenvedélyeink biztosan beleütköznek a mások szenvedélyességeibe. A beteges önszeretet érzékenykedő gyöngeséggé válik; ha hozzá érnek, rögtön nyafogni kezd; ha az ujjad hegyét érzi, azt gondolja: a bőrét akarod lenyúzni. S ezzel a kényeskedéssel együtt jár a mások iránt való érzéketlenség, sok tökéletlenség forrása; hibáink által mások elkeserítése, mely épp oly kínos, mintha magam szomorkodom a más hibáján. Lelki egyensúlyunkat csak úgy szerezhetjük vissza, ha kesergő mivoltunk kilép önmagából, megtagadja magát, kivetkőzik az önzésből, ami által mitse veszítünk, tehát se remegnünk érte, se kímélnünk nem kell.”[12]

*

76. Az önzéstől való elszakadás többnyire fájdalmas operáció; annál fájóbb, minél mélyebben van a baj fészke. Mert ilyenkor az eleven húst kell kivágni. De a betegnek nem szabad az égi orvos karját megragadni, késéhez kapkodni. Nyugodtan kell viselkedni, amint az már az operációnál szükséges: nyugodtan helytállani, sőt segíteni, amennyiben lehetséges.

*

77. Miért csikorgatod a fogad? kérdezte az athéni szobrász a márványtömböt, melyből a Parthenon egyik szobrát akarta kialakítani. „Csikorgok, mert a vésőd nagyon kíméletlen… Nézd! a föld tele van a rólam lepattogó darabokkal”. Oktalan! – válaszolt a szobrász – értsd meg, hogy a templom kiváló helyét el nem foglalhatod, az utókor csodálatára nem számíthatsz, ha fel nem dolgozlak, ha mostani mivoltodtól meg nem szabadítlak, ha a tuskóból nem faragok szobrot.

*

78. Az önmegtagadást, mely az önzéssel sikeresen küzd, a középkor misztikusai „önelhagyás”-nak (önmagunkból való kilendülés, kilépés) mondták. Erről így szól Suso: „A józan ne arra gondoljon, mire van szüksége, hanem inkább arra, hogy mit nélkülözhet. Reggel, ha felnyílik szemed, ajkad mondja: „Végtelen Jóság! tudom: ismét el kell hagynom önmagamat és minden földi dolgot, hogy Téged kövesselek.” S ezt kell érezned naponként ezerszer, ahányszor magaddal találkozol, annyiszor kell búcsút venni énedtől, amíg csak oly kevésszer nem akadsz önmagadra, mint az aranyércre. És jegyezd meg, minél finomabb az ember, annál finomabban és határozottabban tud önmagáról lemondani. A szenvedés idején Isten maga veszi ki szívünket s őmaga száll lelkünkbe s ettől a gyönyörűségtől minden nyomorúság, minden seb meggyógyul; ilyenkor változtatja át a Mindenható emberi életünket isteni életté s a siralom völgyéből isteni magaslatok biztonságos erősségeibe emel.”[13]

*

79. Ez is középkori elbeszélés: A hittudós lelki vezetőt keresett, ki a tökéletességben előbbre segítse. Egy napon meg is találta a templom kapujánál rongyos, szegény koldus személyében. Jó napot, testvér! szólt hozzá nyájasan. „Rossz napom még nem volt.” De jobbat is küldhetne rád Isten. „Sorsom mindig a legjobb volt.” Ez is lehetséges? Seb, fekély borítja szegény testedet! „Igaz, de ezzel is a jó Isten ékesített fel.” Derűs napon a napsugárnak örvendek, a zivatarnak zúgása gyönyörködtet; minden az Isten műve.” Ki vagy? „Király vagyok.” Hol a birodalmad? A lelkemen uralkodom és az akaratomon; nincs is itt lázongás!” S hogyan jutottál ezen uralomra? „Imáimban s elmélkedéseimben addig kerestem, mig rátaláltam.” S mikor találtál rá? „Mindjárt ráakadtam, mihelyt elszakadtam a teremtményektől.”

A szenvedés – nemesít

80. Nietzschenél is olvashatjuk: „A szenvedés megfékezése, a fájdalom igába hajtása, – nem tudjátok, hogy ez a fegyelmezettség emelte eddig legmagasabbra az embert?” „Körülbelül oly magasan áll az ember a méltóságban, mint amily mélyre kerül a szenvedésben.”[14]

*

81. A német „Silberblick”-nek mondja a fény azon játékát, amely egyszerre fölvillan, mikor a forrva olvadó ezüstfolyam a teljes tisztulás pontjához elért. Schoppenhauer ilyen ezüstbe csillanó felvillanásnak látja a szenvedés izzó lávafolyamából való megváltás pillanatát.

*

82. „Szenvedés nélkül senkise nemesbedett.”[15] A fáradalom nemes lelkek nevelője, mondja Seneca. A szenvedés tüze kiégeti a jellem és élet minden nemtelenségét, minden hozzá méltatlant; finomítja, kiműveli gondolkozásunkat, érzésvilágunkat, akaratunkat; arra törekszik, hogy a kín és bajok torzalakjaira és bús kísérőire a megdicsőülés csillogó fátyolát terítse. Innen magyarázható az a mélységes hatás, melyet a vértanúk a pogány világra gyakoroltak. Minden nemes iránt fogékony lelkületük vonzalmat érzett irántuk; még a durva szíveket is megrázta az ő hősies béketűrésük.

*

83. „Az emberi természetnek nagy érzékenysége – mondja Pascal – bizonyos tekintetben a legértékesebb tulajdonság, mert mindennél jobban előmozdítja, hogy az ember az igazi boldogság üdve után kutasson.” A szenvedés elveszi kedvünket a jelentéktelen dolgoktól, az érzéki örömöktől, a mulandóságtól s a magasságok felé irányítja tekintetünket, vágyainkat. A jobb- és baloldalon őrálló tüskés bokrok nélkül nagyon könnyen letérnénk a magasba vezető helyes útról.

*

84. Sok esetben akkor nyertünk meg és biztosítottunk a magunk számára mindent, mikor ügyünk teljesen elveszettnek látszott. Sok lelki jótulajdonságot nem a magunk fáradozása, hanem a szenvedés ojtott belénk. Nem a bírás, hanem a hiány érzése ösztönöz sok jóra. Izzó nyári nap heve érleli az ízletes gyümölcsöt, adja a bőséges termést, a tüzes bort. Ha a fürtöt prés alá nem tesszük, borrá sose válik.[16] Nagyban és kicsinyben egyformán igaz, hogy „akik könnyhullatással vetnek, örvendezéssel aratnak.” (Zsolt 125,5)

*

85. A szenvedés oly lépcső, melyen fel is, le is haladhatunk. Feljuthatsz rajta a világosság magaslataira; de a vészesen sötét mélységekbe és örvényekbe is leszállhatsz. A lépcső ugyanaz; attól függ, hogyan indulsz el rajta, hogyan használod.

*

86. A nagy szomorúság, a véget nem ismerő fájdalom kívülről szemlélve olyan, mint a mély, titokzatos, mozdulatlan víztömeg. A szomorú, látszólag holt felszín alatt az életnek tiszta, friss árama haladhat, mely örök forrásból táplálkozik és felszökik az örök életbe. (Jn 4,14)

*

87. A jelentősebb szenvedés nélküli életben sokszor elhangolódnak a lélek húrjai. A fájdalom az a kulcs, mellyel újra felhúzhatjuk, felhangolhatjuk azokat, hogy összhangzón zengjenek és az Isten lelke égi dallamokat játszhassék rajtuk.

*

88. Az Úr félelmében való megalázódás: gazdagság, dicsőség és élet, – mondja a Péld 22,4. Minden szó igaz itt. A szenvedésben való megalázódás tartalmassá teszi az életet, tiszteletet, dicsőséget követel, életerőt ad. Helyesen gondolkoztak a szentek, midőn a betegséget és csapásokat az isteni szeretet zálogának, a gondviselés művének tekintették, mint az irgalom jelét, a kegyelem eszközét. A szenvedést valamiféle szentségnek lehetne tartanunk…

*

89. „Semmi sem kelti jobban életre a lelket, – mondja egy régi misztikus – mint a szenvedés. Megöli a lélekben mindazt, ami halandó és halált hozó; s ha a múló és halált okozó kipusztult, az élet marad meg. Így születik ime a legnagyobb öröm a bús szenvedés ölében, mert a szenvedésből öröm sarjadzott, a kín keresztjén kinyílt az üdv rózsája.”[17]

*

90. Azóta ilyen a szenvedés természete, mióta része volt a megváltás titkában és az üdvözítő Istenember vele életszövetséget kötött. Azóta van minden Krisztussal egyesülni kívánó szenvedésnek éppen a vele való egybeolvadás folytán gyógyító és üdvözítő ereje, – nemesít az és tökéletessé tesz.

*

91. Ezzel megfeleltünk arra a kérdésre is, melyben sokan megakadnak: miért szenvednek a jók és igazak sokszor többet, mint mások? Szenvedés nélkül bizonyára ők sem volnának olyan jók és igazak, éppen a szenvedés akarja őket még előbbre juttatni a tökéletességben; azért is sarkallja, fárasztja őket, hogy Isten dicsőségéért s az emberek üdvéért még többet tegyenek. Azért mondja a próféta: „Íme megtisztítottalak … próbára tettelek a nyomor kohójában enmagamért; magamért művelem ezt, hogy ne káromoltassam és az én dicsőségemet másnak nem adom.” (Iz 48,10 köv.) A szenvedés a jól szervezett hívőket és igazakat Isten országának nemeseivé avatja s ezen országnak színe-virágaivá.

A természet gyógyító ereje

92. Ha a mogorva bánat társadul szegődött s nem bírod tovább elviselni a jelenlétét, szerezz magadnak egy napi, félnapi, vagy csak néhány órai szabad időt, menj a szabadba, vidd sebesült szívedet friss levegőre, gondjaid éjjelébe bocsásd be a nap aranyos sugarát, vagy küldd rá a zivatar zúgását, a villám vakító fényét. Avagy menekülj a hegyek magányába, az erdők titokzatos csendjébe. Hadd hassa át lelkedet a természet nagyságos erejének megérzése, – hidd el, mindez megvigasztal s újult lelkülettel fogsz hazatérni.

*

93. Ha szenvedéseinkben őszinte gondolatokkal, nyílt szívvel a természethez fordulunk, jóságos anyaként, puha kézzel fog az a mi ápolásunkhoz, a derű meleg napsugaraival tisztogatja sebeinket s lágy szellősusogás hangján vigasztal, bátorít. De megtörténhetik, hogy szigorú nevelőként tör ránk, viharzó szóval fedd, zivataros haraggal kiált felénk: Szégyeld magad, gyáva; tanulj meg szenvedni; hiszen minden teremtmény fohászkodik és vajúdik örökké. (Róm 8,22) A szelidség is, a szigor is jó orvosság.

*

94. Ám a természet sem tud rajtad mindig segíteni. Sokszor olyan a ránk bocsátott megpróbáltatás, olyan a lelkünk állapota, hogy a természet és fájdalmunk közt semmiféle kapocs nem lehet. A természet ilyenkor nem is akar csodadoktorként szerepelni. Attól, aki bálványimádással közeleg feléje, felháborodva fordul el. Jótéteménye néha csak abban áll, hogy nem vigasztal, hanem maga fölé mutatva int: Szállj feljebb, ahhoz, aki téged és engem teremtett.

*

95. Ezt tapasztalta s meg is vallja Szent Ágoston: „Kérdeztem a földet s ő mondá: Nem én vagyok az, és minden, amit itt találtam, ugyanezt vallotta magáról. A tengerhez és a mélységekhez szóltam s ők is így feleltek: Nem mi vagyunk a te Istened, a magasban keresd, felettünk. Megszólítottam a zúgó szélvészt s a levegő tágas birodalma minden lakójával hangosan hirdette: Anaximenes bölcselő tanítása téves, nem mi vagyunk az Úr! Kértem az égboltot, a napot faggattam, holdat, csillagokat: Nem mi vagyunk Isten, akit te keresel! Könyörögve fordultam gondolataimhoz, melyek értelmem mezőin laknak: Mutassátok meg nekem az én Istenemet; ha nem ti vagytok az, beszéljetek róla. És hangos nagy szóval kiáltanak, mondván: Ki minket teremtett, Ő az igaz Isten!”[18]

*

96. A szenvedés órájában kétféle sugallást hallhatunk. Az egyik: „Menj és zárkózzál a te hajlékodba!” A másik: „Fölkelvén, menj ki a mezőre és ottan szólok veled.” (Ez 3,24.22) Mindkettőt követhetjük; de különös hálával kell hallgatnunk az Isten nagy természetébe való hívást, ahol – Suso szavai szerint – ragyogó szemmel, derűs arccal, repeső szívvel kereshetjük és találjuk fel a mező s rét ölén, hegyen és völgy mélyén az Isten vigaszt adó gondolatait. Ószövetségi bölcs tanít: „A Fölséges a földből teremtette a gyógyszereket és az okos férfiú nem iszonyodik azoktól.” (Sir 38,4)

*

97. Néma fönséggel széttörve dobja elénk sokszor a természet a mi kicsinyes mértékünket, értékelésünket s felemel a saját magas látókörébe. Innen széttekintve sok gond és aggódás gyerekes félelem csupán. A természet kiszabadít szűkös gondolkodásunk bilincseiből, minden erőnket nagy tevékenységre, erős ellenállásra szólítja, aztán mint édesanyánk fejünkre és szívünkre teszi kezét, nyugalomra, tűrésre és gondtalan bizalomra int.

*

98. Ezt a megnyugtató erőt az Üdvözítő ojtotta a természetbe, mikor a mezők liliomairól és az ég madarairól beszélt. (Mt 6,26) A másik hasonlatot az életből, a természet rendjéből vette: Az Isten országával úgy vagyunk, mint mikor valaki a földjét beveti maggal; aludjék bár, vagy legyen ébren éjjel és nappal, a mag szinte észrevétlenül kicsírázik, kibujik a földből; mert a föld magától meghozza termését, előbb a szárszálat, azután a kalászt s végül a kalászban érleli a szemet. (Mk. 4,26 s köv.) A természet háztartásában mindez egymásután, aggodalom, gond, sietés és izgalom nélkül történik, ha a mag egészséges. A fájdalommal telt élet is így termi meg gyümölcsét; ne légy hát aggályoskodó, gondtól terhelt, tanulj a természettől zavartalan nyugalmat tetteidben, a várakozásban s a tűrés idején.

*

99. Az éj csak akkor látszik jóbarátunknak, ha résztvevőn meghozza a mély, megváltó álmot. Ha az álom elszáll, újra lelkünkre borulnak a fájdalom és gond, a félelem és irtózás örökkévalóságba nyúló órái; melyek – úgy érezzük – fekete hegyóriások gyanánt feküsznek szívünkön. S mégis, az éjnek is van gazdag bőségszaruja, hiszen úgy hivják, hogy: „komoly, szelíd, álmothozó, mézes édes éj”.[19] Mélységes csendje és nyugalma a természetet is, az emberi lelket is kipihenteti, az egész napon át kapott sebeket behegeszti. A hallgatag hold lágy ezüst sugara csupa részvéttől csillog. A csillagtábor biztatón villan felénk, mosolyogva világítanak s kiáltó szavunkra mint az őr felelnek: Itt vagyunk! Jó kedvvel fényeskedünk annak, ki minket teremtett. (Bar 3,34) Áldott légy nagy Isten az éjszaka vigasztalásaiért.

*

100. Még jogosabban tekinthetjük vigaszt hozónak, megváltónak a reggelt, ha nehéz, bús éj után csillogó aranysugarakba öltözötten alászáll a magasságokból; mint valami ifjú hős, legyőzi a sötétséget, maga előtt űzi a halovány ködöt, mint bomlott sereget, a dicsőség ragyogásának aranyát önti szét mindenre s a levegőt átitatja acélos tartalommal, üde friss erővel. Hevesebben lüktet minden erünk vére, újjászülötteknek érezzük magunkat. Hála neked Isten harmattal üdítő, sugárral vidító minden reggeledért!

*

101. A lehangoltaknak és szorongóknak nem ritkán valami tomboló orkán vagy hatalmas vihar hozza meg a szabadulást, a megkönnyebbülést. A természet erőinek lázongása, az elemek egymással való harca benső izgalmakra megnyugtatólag hat. A vadul száguldó szélvész, a szélesen hömpölygő mennydörgés, a záporfolyam zúgása feddő beszéd sok szenvedő számára, melytől azok felriadnak tompa tépelődésükből, tehetetlen jajgatásukból.

*

102. Különösen nagy és elkeseredett fájdalomnak kell annak a szívében lennie, aki a tavasz csodásán bűvölő bájától örömre nem gerjed. A kikelet rügyezése, virágfakadása, a tél dermesztő birodalmán aratott győzelem után vidám, diadalmas bevonulása, nappal csodásán finom, lengő szellője, friss életereje, éjszakáinak álomszövögető, mesélő zenéje, ezer madárdaltól csengve zengő muzsikája – a súlyos, régi fájdalomnak is fülébe suttogja: Most már minden, minden másképp lesz.

*

103. A nyár lángoló tűztengere, tikkasztó terhe az idegekre nehezedik s a beteg csontját is marja. De a folytonos érlelődés és zajtalan érés, a szántóföldek aranyhullámokkal ringó tengere s erős földszaga, a hosszan fényes napok, a titkosan zsongó, kápráztató, mélységesen kék éjszakák életkedvet öntenek a betegbe, fölemelik, fölvidítják őt. A telt kalász meg folyton int: El ne feledd! Hacsak a földbe esett gabonaszem meg nem hal, egyedül marad; ha pedig meghal, sok termést hoz. (Jn 12,24 sköv.); a szenvedés e halálútja vezet az éréshez, az – élethez.

*

104. A búskomor ősz és tél súlyosbíthatja vagy könnyítheti, nagyobbíthatja, vagy elsimíthatja szenvedésünket. A válás fájdalma remeg át az egész természeten. Halálének sír a szélben. Kis patakok halk zokogással futnak a folyó hullámaiba; források panaszszóval bugyognak; a lombtalan fák kétségbeesetten emelik ágaikat az ég felé, úgy esdnek irgalmat. Az utolsó sárga levelek oly gyöngék, csak a napsugár tartja még fenn őket. A köd kísértetként leng a völgyek felett. Lassan-lassan jégkoporsóba pihen el minden élet. Fehér hólepel borít be mindent. A természetnek ez az arculata bizony nem vidám; de a csípős hideg, az éles hószilánkok áthatják a petyhüdt idegeket és komoly életkedvvel, vagy legalább jobb élet után való várássál, reménykedéssel ojtják be.

*

105. Szívem megháborodott bennem és a halál félelme szállott rám. Félelem és reszketés jött rám: és sötétség borított be engem. És mondám: Ki ad nekem szárnyakat, hogy röpüljek és megnyugodjam. Íme elfutván elváltoztam és a pusztában laktam. Vártam azt, ki megszabadított engem a lélek csüggedésétól és a szélvésztől. (Zsolt 54,5–9)

*

106. Jobbhatású és kellemesebb a pusztaság csendjénél az erdő sötétzöld magánya. Ki nem érezte még? A megsebesült léleknek ezt az utat a véresre sebzett szarvas mutatja, mikor az erdő legsötétebb sűrűjébe menekül. Itt egyedül van az ember: a legjobb társaságban! Az erdő hatalmas óriásai – mind viharedzett hősök – körükbe fogadják az apró embert s fönségesen búgó dalba kezdenek. Futva menekül a férfiatlan jaj és csüggedés; saját testéből kinő az ember, azt az őserőt érzi magában dolgozni, mely őt körülveszi.

„A germán erdő: őserő,

Melynek nincs pusztulása,

De a szív- s lélekfájdalom

Sírját bizton megássa”.[20]

*

107. Nagy szenvedésben mily jótékony a hegyi séta, mily fölemelő a hegyormon állni. Magaslatról-magaslatra mind szabadabban dobban a szív, terhe könnyebbedik, a lélek ege derül. Ha szóba állsz a természet e tiszteletreméltó őreivel, melyek oly magasztos érzéssel, komolyan néznek a nagyvilágba, melyek majdnem az égben s mégis a földön élnek, eltűnik a lelkedből minden kicsinyes kimerültség. Ott fönn valami magasabb rangú egyedülvalóság uralkodik; az ezertitkú csenden a végtelen érzése leng át. A természet itt természetfölöttivé finomul, magasztossá dicsőül. „A lélek új törekvések árján lendül tovább. És megvigasztalódva emeli tekintetét a nyugodt kék égre.”[21]

*

108. Aki a tengert járja és azt bizalmával ajándékozza meg, jó vigasztalót talál benne, akár egyezzék a saját lelke hullámzása a tengerével, akár nem. Az első esetben a mi nyugtalan izgatottságunknak gátja lesz a tenger vasnyugalma; a második esetben nyugalmunkkal versenyre kelve a végtelenségig fokozza azt, és megszilárdítja. Hullámainak dallamos moraja most andalítóan hat, mint altató dala az édesanyának; de aztán mély együttérzéssel a mi fájdalmunkhoz hangolja csattogó hullámcsapásait, mint ahogy az anya együtt jajong zokogó gyermekével. S ha vad fájdalmát kitombolja a part szikláin és felkiáltotta a nagy égre, ha mérhetetlen mélységekből felkavarta és kidobta a borzalmas titkokat s az évezredek alatt felgyülemlett szenvedés iszapját, mennydörgés hangján akkor így szól az ember-parányhoz: Mit panaszkodol még? Nem látod, én is mint kínlódom? Viharos az én életem is! Minden szenved! Csak Egy a változatlanul nyugodt, csak Őadhat – békét.

*

109. A leglélekhezszólóbb vigasztaló a természet a táborhegyi színváltozások idején, amelyekben neki is van része, mikor a hajnal bíborfényében, a rózsás esti szürkületben, csillag-sugáros nyári estén, vagy az Alpok havasi pírjában megdicsőülve, mosolyogva az elvesztett paradicsom szépségeiről és a jövendő nagy élet boldogságáról álmodozik a világmindenség és gyönyörtől ittasultan hálaéneket zeng Teremtőjének – kinek legyen dicséret, dicsőség és tisztelet minden vigaszért, amelyet az Ő keze alkotásaiban elrejtett.

A világ és a szenvedés

110. Minden idő minden embere kénytelen volt magát megadni a szenvedésnek, vele megalkudni, leszámolni. A legrégibb időktől kezdve elsősorban a vallás adott a jajt visszhangoztató szenvedés-kérdésre feleletet, a megpróbáltatásokhoz segítséget, vigasztalást. Ahol a vallást megtagadták, ott a bölcselet szavát lesték A régi világ gondolkozói sokat fáradtak azon, hogy a szenvedést uralmuk alá hajtsák… Egyikük az élvezetekkel akarta megtörni; mások az emberi érzelmeket akarták elnyomni, hogy magukat a fájdalomtól teljesen mentesítsék; a harmadik tábor az erkölcs és erény fegyvereivel küzd ellene.[22]

*

111. Sokan az élvezet hajhászásával akarnak a szenvedéstől menekülni. Az élet gyönyöreit törekszenek minden áron fokozni, hogy elnyomják, kacagva űzzék el a fájdalmat. A kísérlet keserves csalódással végződik. A szenvedés rohamának sohasem tud ellenállani a könnyelműség, ez csak kétségbe dönt, pesszimistává tesz. A régi élvhajhászást ajánló bölcselők utolsó vigasza az öngyilkosság biztosítószelepének megnyitása volt, mikor már a szenvedés légnyomása elviselhetetlenné vált.

*

112. Az ember erőszakkal is iparkodott a szenvedést kiirtani, úgy hogy a lelkület dacos ellenállásának megerősítésére, sőt teljes érzéktelenítésére törekedett. Tagadhatatlan, hogy az erős akarat bizonyos mérték szerint idomíthatja a szenvedést s igájába hajthatja a fájdalom érzését. De az a szívtelen erőszakosság, mely érzésünk kiölésével akarja természetünket s így a szenvedést lefegyverezni, szédülten fog összeesni a küzdelemben s a kétségbeesés örvényét el nem kerüli.

*

113. Az ókor legnemesebb gondolkozói: Sokrates, Platón, Aristoteles elismerték, hogy csak egy helyes megoldás van: erkölcsös tevékenység által saját bensőnkben kell a kínból kiemelkednünk, a bajt javunkra fordítanunk. Pompásan megrajzolták a szenvedés hősének képét, de ilyen hősies lelkületet teremteni, kifejleszteni nem tudtak. Megtette ezt a Megváltóba vetett reményből táplálkozó Ószövetség, s most csak a kereszténység szül ilyen jellemeket a Megváltó példája szerint, a megváltás kegyelmeivel.

*

114. A szenvedés kérdésének megoldásában a modern tudomány sem tud előbbre haladni, ha a kereszténység acélsínein nem jár. Az Istent nem ismerő, Krisztust nem követő emberek nagy tömege ma is gyönyörökkel és élvezetekkel szeretné tőrbe csalni a fájdalmat. Ezek azok a gyáva anyámasszony katonái, kik az emberiség nagy harcában semmire sem alkalmasak.

*

115. Átéltünk egy ámító korszakot, amely azt mesélte, hogy az újkor csodás előhaladása újra visszaállítja a paradicsom boldog gondtalanságát s eltörölve minden fájdalmat, az emberi életet az örömök teljességével árasztja el. Ma már mindenki elismeri, hogy erre gondolni sem lehet. Minden előrehaladásért, minden új vívmányért a fájdalom új meg új keserves adóját kell lefizetnünk.

*

116. Az örömtelenség, bús vigasztalanság korunk nagyon elterjedt betegsége. A világfájdalomnak bölcselői, prófétái, költői vannak. Azt tanítják, hogy a létnél jobb a nemlét; minden fájdalomnak a gyökere az élet után való vágyban van, ezt kell kiirtani; az élet szenvedés: a bánat mérlegserpenyője mindig mélyebben áll, mint az örömé; s ez így lesz mindaddig, míg az emberi faj megértve a lét nyomorúságát, a megsemmisülésbe nem dobja magát.[23]

*

117. Az irodalomnak és művészetnek egy bizonyos irányzata alantas célok szolgálatába állítja a szenvedést. A nyomort utolsó rongyából is kivetkőzteti, és lelkiismeretlen kedvteléssel állítja a világ elé. Ez a visszataszító jelenség az eltompult érzékű élvhajhászóban új érzéki ingereket kelt föl. A módszer azonban nem nevezhető a szenvedés terhén való könnyítésnek.

*

118. A kereszténység ellenségei eddig nem merték kétségbe vonni, hogy a keresztviselés krisztusi tana felemelő, vigasztalásmódja hatásos, a szenvedésre való nevelése eredményes, hogy egyedül ez a tanítás tud mosolygó szenvedőket felmutatni. Csak napjainkban intéznek e ponton is támadást ellenünk s komoly szándékuk, hogy a krisztusi fájdalom és béketűrés tanát „tisztább és magasztosabb” elvekkel pótolják. Ezen törekvés megítélésénél meg ne feledkezzünk arról, hogy: „Aki Krisztus vallását meg akarja semmisíteni, annak valamivel mégis csak kárpótolni kell az embereket.”[24]

*

119. Krisztus szenvedésről szóló tanítása Istenre és a másvilágra hivatkozik. Nagy hiba! – mondják. Mert az „Isten meghalt, és a másvilág ablakán még senki sem pillantott be.”[25] Aztán meg: Ez a szenvedéstan önző, lealázó, közönséges, igen! nemtelen, mert fizetést: boldogságot követel. Mily csodálatraméltó önzetlenség! Csak az a baj, hogy egészen természetellenes, hamis. Hiszen ha valóban nem gondolunk magunkra, ha teljesen elhagyjuk magunkat, erkölcsi öngyilkosok vagyunk. Az önzés – nem méltó hozzánk; az önszeretet –kötelességünk, erény, mely alól sem a szerencse, sem a boldogság nem oldhat fel. „Szeresd felebarátodat, mint önmagadat!”

*

120. A gyermekkorát éló szocializmus a jövő életbe vetett reményt, a jelenen nyugvó bizakodással akarta a szívekből kitörölni s ígérte – a jövő államát, melyben napról-napra szebb, kényelmesebb, vidámabb lesz az élet, melynek összhangzó rendjéből a bánat teljesen, vagy majdnem egészen száműzve lesz. Most már elismerik, hogy ezzel semmire se mennek s a szenvedés kérdését más módon kell megoldani; és ez „a második és harmadik szociális generációnak vallási problémája.”[26]

*

121. Van ilyen megoldás is. A szenvedést el kell vállalnunk, mert az szükségképpen ott van minden e világon történő eseménynél anélkül, hogy a mi fájdalmunkat vagy örömünket számba venné. A leghelyesebb, ha minden sorscsapásban erősek maradunk; így mások előtt is szép példáját adjuk harcot álló hősiességünknek. A mi időnkben „önérzet, boldogság, lelki tartalom: ha átérezzük, hogy részt kell vennünk a következő nemzedékek biztosításában, hogy együtt kell sodródnunk az előrehaladó hullámokkal; minden egyéni keserűség és csalódás süllyedjen mélyre a jövő születésének vajúdó pillanatában.”[27]

*

122. Magasan szárnyaló szavak! De vigasztaló erő tekintetében – vérszegények. A hitetlen Strauss Dávid Frigyes józanul, megsemmisítően azt feleli erre, hogy: nyomorúságos, keserves érzés magunkat folytonosan a világmindenség nagy gépezetének kerekei közt érezni s azt vérünkkel olajozni. Ha nincs Isten, örök élet és örök boldogság, – nem érdemes a szenvedésről való eszmélkedésben értelmünket, gondolkozásunkat, idegeinket, lelkierőnket koptatni. A megoldás egy: Itt a szenvedés, alkudozz vele!

*

123. Az Úr meg ezt mondja: Átkozott ember, ki emberben bízik, és a testet teszi karjává, s kinek szíve az Úrtól eltávozik. Mert leszen, minta gyalogfenyő-csemete a pusztában – szárazságban lakik a sivatagban, a sovány és lakatlan földön. (Jer 17,5 s köv.) Menj fel Gálaádba és végy balzsamát, Egiptom szűz leánya! hiába sokasítod az orvosságokat, nem leszen egészséged. (Jer 46,11)

A keresztény szenvedés

124. Mint a gonoszság és a bűn, a baj és a szenvedés is titokzatos marad előttünk, míg az örök élet fénye rá nem veti világát. A keresztény kinyilatkoztatás azonban máris oszlatja a felette terjengő sötétséget, de csak annyira, amennyire a lét magasabb és legmagasztosabb céljának megértéséhez szükséges; olyanfajtán, hogy a szenvedés tehetetlen, kemény botránykövéből építéshez használható – szegletkövet farag, melyet életünk épületébe beilleszthetünk.

*

125. A szenvedés és a halál a bűn következményei. Oly dolgok, melyeknek nem kellene lenniök. Nem Isten teremtette, hozta létre; a teremtés eredeti tervében nem találhatók. Gyökerük a teremtménynek szabad akaratában van. A szabad akarattal való visszaélés szülte e világra a bűnt s a bűn gyermekei: a szenvedés és a halál.

*

126. A szenvedés tehát nem tekinthető a Gondviselés gyengeségének és hiányosságának. Nem az Istenség nagy háztartásának rejtett nyomora ez. Isten megengedi, mint a rossz létezését. Nem az ő teremtményei, – de felhasználja a saját céljaira. Nem cél gyanánt akarja ő a szenvedést, hanem célhoz vezető eszközre váltva a gonoszság büntetésére és kiengesztelésére, az ember megmentésére, megváltására használja.

*

127. A szenvedés nem vethet árnyékot Istenre és a gondviselésre. Az igazság engedi a szenvedést a bűn nyomába, mint annak gyümölcsét, megérdemelt büntetését. De mindjárt megnyilvánul ám az irgalom is, a büntetést engesztelésként fogadja: „Minden fenyíték most ugyan nem látszik örömre szolgálni, hanem szomorúságra; azután pedig az igazság megnyugtató gyümölcsét adja meg.” (Zsid 12,11)

*

128. Az isteni igazságosság és irgalom azonban a maga legcsodásabb fönségében akkor nyilvánult meg a legnemesebb összhangban, midőn az Isten Fia minden tartozásunkat, minden szenvedésünket magára vállalta, bűneinkért elszenvedett kínos halála árán elégtételt adott, kiengesztelt; szenvedésével és halálával legyőzte a szenvedést és halált, a szenvedést megszabadította a bűnnel való átkos összefüggéstől s ezáltal megváltotta.

*

129. Nem törölte el a földről a szenvedést és a bánatot. Ellenkezőleg, mint Krisztus életének, minden keresztény életnek lényeges és fontos alkotórésze maradt az. De a hívők és megváltottak lelkében megváltozik a szenvedés természete. A bűn átka alól szabadultan nem akadály és nyugtalanság többé, hanem segítő eszköz és előbbre vivő, nagy értékű erkölcsi erő, kegyelem eszköz, amelyet meg kell őriznünk, amely minket őriz, véd. Egyesít Krisztussal, megpecsételi e szövetséget és a szenvedésben való részvétel által biztosítja számunkra a megváltás kegyelmét, dicsőségét.

*

130. A természet mélységes szakadékaiból így szabadul ki a szenvedés s így emelkedik a vallásos élet magaslataira. A vallás egy részévé válik, Krisztus áldozatával való érintkezés által áldozattá lesz. Emellett a vallás alaperényei: a hit, remény és szeretet is segítenek a szenvedésben s oly vigasztalást nyújtanak, melyhez semmi sem hasonlítható, melyet semmi más pótolni nem tud.

*

131. Tehát nincs okunk félni a szenvedéstől. Nem kell futni tőle, nem kell megutálni. Minden arra int, hogy tisztelettel bánj vele, nagyra becsüld, magadhoz engedd, örömmel üdvözöld. Mikor a szenvedés a keresztény ember életében megjelenik, a vallás világosságát hozza magával, Istenhez emel, egyesít a szenvedő Krisztussal s a legfölségesebb életcél szolgálatába áll.

*

132. A szenvedés az ember tűzpróbája, de a vallások próbája is. Az a vallás, mely nem tanít meg a szenvedésre s nem segít a tűrésben, mely nem oldja meg az élet rejtélyeiből azt: hogyan lehet okosan és bátran viselkednünk a megpróbáltatások között, hogy a szenvedés ellenére és a fájdalomban is megmaradjon életünk értéke, – nem igaz vallás, értéktelen. De nem elég ám valami fennkölt, kellemesen és szellemesen csengő búbánat-elmélet; a gyakorlati életben is meg kell annak állania a helyét, hogy akik ahhoz a tanításhoz ragaszkodnak és azon elvek szerint élnek, benne a szenvedéshez elegendő erőt, támaszt és vigasztalást találjanak, a megpróbáltatásokat elbírják és győztesek maradjanak az élet küzdelmében.

*

133. A keresztény vallás isteni igazsága és ereje a megpróbáltatásban mutatkozik a legfönségesebben, ilyenkor üli legdicsőbb győzelmét. Nemcsak néhány választott lélekre mutathat rá, kiket a legválságosabb harcokban juttatott diadalra, hanem számtalant oltalmazott meg az életharcban, Krisztus híveit mind, kik az ő iskolájában tanulták a kereszthordozás művészetét s az idők minden viszontagságában hősies megadással viselték a fájdalom igáját.

*

134. Erről az egész nagy seregről el lehet mondani azt, amit Szent Pál apostol önmagáról és apostol-társairól állít: Abból látszik, hogy Isten erejével vagyunk eltelve, mert bár mindenben nyomomságot szenvedünk, de nem búsulunk; sok szükségben forgunk, de kétségbe nem esünk; üldözést szenvedünk, de el nem hagyatunk; megaláztatunk, de el nem veszünk; a mi testünkön mindenkor velünk hordozván Jézus sanyargatását, hogy Jézus élete is kinyilvánítassék a mi testeinken. (2Kor 4,8 s köv.) Isten népe Krisztus példája szerint, Krisztussal szenved, de egyben át is járja őt Jézus isteni életereje úgy, hogy a legnagyobb megpróbáltatásban sem érzi magát segítség nélkül, elhagyatva, veszve.

*

135. Ezzel már rámutattam a szenvedés keresztény szellemű megoldásának kiinduló pontjára. Nem meghatározások, következtetések, intelmek, sorozata az, nem is akaratmegindítások, ható okok, vigasztaló elvek tömege. A megoldás egy személynek előtérbe állítása: Ecce homo! Íme az ember! A szenvedésnek, a szenvedőknek ez a hasonlíthatatlan, egyedülálló példaképe – halljátok csak! – szóra nyitja ajkát: „Ha ki utánam akar jönni, tagadja meg önmagát, vegye föl keresztjét és kövessen engem.” (Mt 6,24)

Ecce homo!

136. Az élet szenvedés. Az Üdvözítő földi élete kiváltképpen összefoglalható e szóban –

szenvedés. A megtestesülés és megváltás titka a kereszt fényében ragyog. A Messiás életében az öröm hajócskája a szenvedés határtalan tengerén ring. Nemcsak a kereszten függve érdemelte ő ki a „fájdalmak férfia” (Iz 53,3) címet, a nyomor jegyese volt mindig, első leheletétől utolsó sóhajáig. Röviden, velősen állítja Krisztus követése: „Jézus élete: kereszt, vértanúság.” (II. 12, 7)

*

137. Már a jászolban is az az Isten Báránya piheg, ki magára vállalta a világ bűneit és szenvedését. Gyermekkorára a szegénység, száműzetés, számkivetés árnyéka borul. Ifjúsága ártatlan örömök paradicsomának látszik. De a valóságban ez az idő is csendes, vérontás nélküli, sok-sok szomorúságot sejtő át- meg átélése a jövendő nagy áldozatnak. Nemcsak nyilvános működésére kellett előkészülnie az Üdvözítőnek, hanem különösképpen véres szenvedésére és kínos halálára is. Lelke már előre teljesen tisztán látott mindent, gyöngéd szíve előre remegett s lelkének mélye már akkor eltelt a fájdalom keserűségével.

*

138. Azután elkövetkezett nyilvános élete és működése, mely fölé ugyanez a felhős ég borult. De még sötétebbre vált szívének fájdalma, midőn látta az emberek nehézkességét, tapasztalta a félreismerést és hálátlanságot. A lelkén fekvő s azt körülfogó fájdalom lángja magasan lobogott szívében, alig tudta mérsékelni: „keresztséggel kell pedig megkereszteltetnem és mint szorongattatom, míg be nem végeztetik.” (Lk 12,50) Egész lénye valóban előbb adta át magát a véres szenvedésnek, mint a hóhér keze érintette volna. Lelke nagy fájdalma áttört testi életébe, szívének szorongva aggódó vergődése vért sajtolt ereiből és lőn az ő verejtéke, mint a földre folyó vérnek csöppjei.

*

139. Úgy tetszik, hogy az Üdvözítőnek a bűn mérgétől teljesen tiszta teste sohasem volt beteg. Azonban jóval felülmúlta és kipótolta ezt a fájdalomhiányt a szenvedés azokkal a halálos kínokkal, melyek egyetlen tagját sem hagyták épségben. Az ostorozás véres fürdőjében nem merült el az édes Üdvözítő feje; nosza eszükbe jut a katonáknak a kegyetlen tréfa: most királlyá kentük, – koronázzuk is meg töviskoronával! Kínpadra vonják hát szent fejét s arcát is… patakzik a szent vér… A keresztrefeszítés ezerszeres halálkín; a gyötrelem izzó vasrostélyán fekszik az egész test s nyilaló fájdalom jár át minden tagot.

*

140. A testi gyötrődés e túláradásában lelke is eléri a fájdalom legmagasabb pontját, mely a magárahagyatottság jajkiáltásában hangzik le a keresztről. Ebből azt érthetjük, hogy a nagy szenvedést Jézus istenfiú-voltának öntudata és saját ártatlanságának érzése sem enyhítette. Ő nemcsak az emberiség szenvedését hordozta, hanem magára öltötte a lélekszorongató bűntudatot is, mely körülötte lengett, mint a döghalál levegője s befödte egészen, mint a bélpoklosság. Szenvedése valóban a mások adósságának lerovása volt.

*

141. Mindebből kiviláglik, hogy a megváltás tervében és a Megváltó életében mélyreható jelentősége van a szenvedésnek és a fájdalomnak. Az Üdvözítő földi élete úgy tűnik fel előttünk, mint a kín és gyötrelem minden nemének összefoglalása, teljessége. A tűrés után való nagy szomjúságában – mint Tertullianus[28] mondja – végig akarta ízlelni az emberi szenvedés minden faját, fokát. Pilátus Ecce homoja nagy világtörténelmi igazság: Valóban „az ember” Ő, ennek minden külső gyöngeségével, nyomorúságával; a szenvedő emberiség képviselője. Az ő személyében előttünk áll az egész történelem, melynek minden fájdalmát, jaját, kínját egyesíti önmagában és életében s minden zokszóra joggal felelheti: hát én? – én még többet szenvedtem, (2Kor 11,22 s köv.) mint te.

*

142. Jézus életének legszembetűnőbb jellemzője a szenvedés. Az emberiség szívébe kitörölhetetlenül az ő szenvedő arca van benyomva. Szenvedései Őt az emberi nem középpontjába helyezték s biztosították számára minden fájó, érző szív részvétét, szeretetét, bizalmát. A megcsonkított, lombjafosztott, kidöntött fa – a kereszt – a Golgothán való felmagasztaltatásának órája óta mint a szenvedés és megpróbáltatás szimbóluma a legnagyobb fájdalomra utalva uralkodik a szenvedő világon, jelezve a megváltható és megváltó szenvedést. Ezen minden dísz nélküli fa alatt üdül, frissül fel az egész emberiség.

*

143. Az emberi természettel együtt vállalta magára Krisztus a szenvedés megaláztatását. Avagy helyesebben: ez volt a legnagyobb és legmagasztosabb, amit a földi dolgokból magára öltött. A szenvedés páratlan méltóságot kölcsönzött neki s mindnyájunk szemét, szívét őrá fordította. Az útszéli feszület hangosan hirdeti: Ti mindnyájan, kik átmentek az úton, nézzetek ide és lássátok: van-e olyan nagy fájdalom, mint az én fájdalmam. (Jer 1,12) Az ő mérhetetlen szenvedésének nagyságáról elfeledkeznünk nem szabad, tisztelnünk kell azt, iránta részvétet éreznünk. Fájdalmának nyugalmas fönsége pedig még több csodálatot érdemel.

*

144. Ez utóbbi tekintetben is egyedül áll Ádám összes szenvedő gyermekei közt. Évszázadok tekintettek rája bámulattal, aki hallatlan szenvedéseket eddig nem tapasztalt nyugalommal, türelemmel, méltósággal hordozott. Kínszenvedésekor egész viselkedése, fönséges némasága, magasztos szavai a kereszten, a külső megalázódásnak tiszteletet parancsoló méltósággal, a legszentebb öntudatosságnak teljes lemondással, a föltétlen engedelmességnek tökéletes akaratszabadsággal való összekapcsolása – a derűs szenvedés, – a dicsőség fényében tündöklő ragyogásba vonják, a szenvedés legtökéletesebb mintaképévé magasztosítják azt a vérrel és sebekkel ékes, fájdalmas arcot, melyből a vigasztalódás és megerősödés sugárkévéje és folyama árad a szomorú emberiségre.

*

145. Hogy az ő keresztje és kínszenvedése szépségtől sugárzó, erőt lövellő lesz, előre megmondta. „És ha én felmagasztaltatom a földről, mindent magamhoz vonzok.” (Jn 12,32) S nehogy ezen kifejezésnél a mennyei megdicsőülésre gondoljunk, hozzá teszi az evangélista: „Ezt pedig mondja vala, jelentvén, minő halállal fog meghalni.” A kereszten függve minden átkot, adósságunk minden keservét magára vette, magába itta az emberiség minden könnyét, sóhaját s most sebei és vére így szólnak a kesergőhöz: Jöjjetek hozzám mindnyájan, kik fáradoztok és terhelve vagytok, én megenyhítlek titeket (Mt 11,28), – enyhít az én szenvedésem, az én látásom, példám.

*

146. Szenvedés árán váltott meg Krisztus a szenvedéstől. Magára vette a mi betegségünket, szenvedéseinket. (Iz 53,5) A mi megpróbáltatásainkat is engesztelő szenvedéssé teszi, megváltó erőt ad fájdalmainknak. Szenvedése csupa béketűrés, nyugalom, kitartás volt a keresztúton; ez volt az Ő leghatalmasabb, legszabadabb, legéletrevalóbb műve. A legnehezebbet akkor teljesítette, midőn kezén, lábán szegekkel átütve a kereszten függött; a megváltást akkor koronázta meg, midőn fejét lehajtva meghalt, barátaiért életét adta, amelyet senki sem vehetett el tőle; midőn megmutatta azt a hatalmát, hogy életéről is le tud mondani. (Jn 10,17 s köv.)

*

147. Hiveit nem mentette föl a fájdalom alól, hanem igazi erőt, életfenntartó tartalmat öntött a szenvedésükbe. Odaállt a szenvedő embersereg élére s előrehaladásra, a keresztúton való előretörtetésre buzdította őket. Így: Aki föl nem veszi keresztjét s nem követ engem, nem méltó hozzám (Mt 10,38); majd sürgetve bátorít: Megihatjátok-e a poharat, melyet én fogok inni? (Mt 20,22)

*

148. Akik benne és megváltó művében részesülni akarnak, híveitől részvétet s a szenvedésben való részvételt kíván. Ez a legfőbb feladat, melyet mindnyájunk elé odaállít s mely alól kivételt nem enged. Mindnyájunknak – mint az apostolnak is – be kell töltenie a saját testében Krisztus szenvedéseinek mintegy ránk hagyott részét (Kol 1,24). Krisztus szenvedése önmagában nem hiányos, kevés; az engesztelő megváltásnak befejezett, tökéletes műve az, de hogy a kegyelmei ránk is alkalmazhatók legyenek, a magunk fájdalmát az Üdvözítőével egyesítenünk kell, hogy az ő szenvedése a miénk is legyen. Szent Ágoston mondja: „Jézus Krisztus elszenvedte, amit szenvednie kellett. Midőn a keresztre fölmagasztalták, hangosan bizonyította: Beteljesedett, azaz semmisem hiányzik a szenvedés teljességéből. Krisztus tehát eleget tett. De nemcsak a főnek kell éreznie a fajdalmat. Szükséges, hogy testébe: az egyházba s tagjaiba: belénk is átáradjon a szenvedés kínja”.

*

149. Az utolsó jeruzsálemi út leírását sajátságosan kezdi az evangélista: „… előttük méne Jézus és álmélkodva, félve követték őt” (Mk 10,32); sejtették: mily bús napok bánatába megy Mesterük halálos nyugalommal s viszi magával övéit is. Minden keresztény remegve követi Üdvözítőjét a keresztúton. De minél bízóbban tekint mesterére, minél gondosabban iparkodik a nyomába lépni, minél tökéletesebben igyekszik utánozni az ő példáját, minél bensőségesebben simul hozzá, annál jobban tapasztalja önmagán: mennyi erő, vigasztalás, áldás, életkedv árad a nagy kereszthordozóból azokra, kik keresztjük terhével követik Őt.

*

150. Krisztus követése – mely magában foglalja a keresztény összes kötelességeit – az Üdvözítő határozott kijelentése szerint (Mt 10,38) tulajdonképpen: a kereszt követése; a Krisztus életével szeretetben való egyesülés: az Ő szenvedéséhez való kapcsolódásban áll. Az ő keresztviselésének, fájdalomtűrésének elsajátításában is lépésről lépésre kell haladni. Az út a Getszemanétől a Táborhegyig fog emelkedni, melyre e mulandó életben is felhághatunk, bár hajlékot, állandó lakást hiába kívánnánk ott. Ám legelőbb le kell küzdenünk természetünk félelmét, borzongását, idegenkedését a szenvedéssel szemben. Ha a szenvedő Üdvözítővel egyesülünk és utánozzuk az ő hallgatag, néma önodaadását, a béketűrést is eltanulja tőle a lelkünk s megszerzi azt a nagy akaraterőt: ne az én, hanem a te akaratod legyen meg!

*

151. Csak ezután ismerheti meg a lélek a szenvedés értékes voltát. Megtanulja azt tisztelni és becsülni, mint áldozatot, mint kegyelemközvetítő eszközt, mint Isten szerető gondoskodásának jelét. A türelem fényében és melegével vidáman vállalkozunk a Krisztussal való szenvedésre s iránta érzett csodáló szeretettel viseljük a keresztet. „Mert nektek adatott az a megtiszteltetés, hogy necsak higgyetek Krisztusban, hanem hogy szenvedjetek is érette, (Fil 1,29) a Krisztus szenvedéseiben részesülvén örüljetek (1Pét 4,13), hogy a ti szenvedésteket a Krisztuséval egyesítve mutathassátok be áldozatul.”

*

152. A szenvedésért érzett hála lassan gyújtja lángra a fájdalom után való vágyat, ezt a szent szenvedélyt a tökéletesebb lelkekben. Ezek nem is érzik jól magukat szenvedés nélkül; a legsúlyosabb látogatások idején is esdve, könnyel mosolyogva zokog fel a lelkük: Még többet Uram, még többet! Minél nagyobb a keresztjük, annál szerencsésebbeknek, boldogabbaknak érzik magukat, annál bőségesebb vigasztalásuk Krisztus által (2Kor 1,5), annál több hálával vallják: Te örvendezésre fordítod panaszaimat és gyönyörűséggel övezel körül. (Zsolt) Íme így olvad egybe fájdalom és öröm, bánat és boldogság. Ami az emberi természet előtt bajnak látszott, valami egészen másra változott át: sóhajtva óhajtott jóra, tiszta gyönyörre, gazdag nyereségre. Így teljesül már e földön Krisztus boldogság-evangéliuma, melyet a szenvedésre gondolva hirdetett: Boldogok, akik sírnak, mert megvigasztaltatnak. (Mt 5,5)

*

153. Érthető s ugye nagyra becsülendő most már, hogy az egyház a kínszenvedés’ emlékét folyton feleleveníti gyermekei előtt, az arról való elmélkedésre, a szenvedő Krisztus tiszteletére s az iránta köteles részvétre kéri, inti híveit. Az életnek a szenvedéssel vívódó harcára ez az elgondolható legjobb ránevelés és erőgyakorlat. Ha már gyermekkorunkban beletekintünk a keserves kínok e kohójába, ha a részvét gyöngéd szálai a nagy Szenvedőhöz fűznek, nem a legszívesebben jegyezzük-e el magunkat a komoly élettel, a fájdalom titkával? Különösen a szentmise-áldozat tartja fenn folytonosan a kapcsolatot a szenvedő Krisztus és a keresztény hívő közt; ez az áldozat, mely nem puszta emléke, hanem kegyelmet árasztó megismétlése a keresztáldozatnak s mely minket – ha saját fájdalmunk áldozatával belekapcsolódunk – a kereszt áldásaiban részesít.

*

154. Az egyházi művészet is mindig azon volt, hogy az embereket ebben a nevelő hatásban részesítse. A kínszenvedésnek és a megfeszítettnek ábrázolása nehéz, de fönséges föladat, melynél nagyobbat a művészet nem ismer. A legborzalmasabb titkot kell érthetővé tenni, a legkiáltóbb ellentéteket magasztos egységbe foglalni; emberi formákkal, vonásokkal ábrázolni a vér és kínlódás iszonyát a vértanúság és halál fölött győztes lélek békéjével együtt; a leggyalázatosabb szabadságfosztást a korlátlanul szabad szeretet mellett; a legmélyebb megalázódásba öltözött szellemi fönséget; emberi küzdésben isteni diadalt. A feladat oly magasan szárnyaló és nehéz, hogy a megoldást mindeddig keresik, de fel nem fedezték. Ámbár néhány istenáldotta művész e tárgyban már igen nagyot alkotott s oly képeket festett, hogy a szenvedő Krisztust a századok távolából a hívők szívéhez közel hozta, részvétre és együttszenvedésre eredményesen buzdított. Ki tudná elmondani, hogy a szenvedés békés elviseléséhez, az önfeláldozó elhatározásokhoz, a nagylelkű megbocsátáshoz és a bízó reménység fölkeltéséhez mennyiben járultak ezek a művészetet lehelő képek?!

Mater dolorosa

155. A „fájdalmak férfiának” oldalára állítja az egyház a „fájdalmas anyát”. E kettő együtt van a Pietà képen: amint a kesergő anya ölében tartja Fiának holttesét. A nő fájdalmának ez a mintaképe mérhetetlen értékű, a lélekre való hatása kiváló, mert ez az anya éppen szenvedésének magasságában vált a mi anyánkká: Fiának keresztje tövében, Fia akaratából.

*

156. Szenvedésének története hasonlít az Üdvözítőéhez; az ő napjai is telvék minden elgondolható megpróbáltatással és bánattal, a legkülönösebb lelki szorongatásokkal. A szegénység és alacsony sors kínjainak iskoláját teljesen megjárta. Az isten-anyai méltóságra való csodálatos hivatás kegyelmét érezte ugyan, de épp annyira sújtotta valami kimondhatatlan nyomasztó fájdalom is. A betlehemi gyermek anyai szívének gyönyörűsége s egyben első leheletétől fogva lelke gondja és gyötrelme volt. Mindig szívén érezte annak a tőrnek a hegyét, melyről Simeon jövendölt.

*

157. Midőn törhetetlen hős Fia nagy művébe fogott, megkezdődött az anyának áldozatos lemondása fiáról: ha nem is benső, de külső eltávozás, válás, s folyton növekedett az életéért való félelem és agggodalom. Mert nem maradt rejtve az anya előtt, hogy a felsőbbség ellenséges gyűlölete hogyan növekszik napról-napra fia ellen.

*

158. S megjött az ideje a kínszenvedésnek, mely az ő kínja is volt s mely megint egészen szenvedő Fia mellé juttatta a fájdalmas anyát. Mindkettőjük szenvedésének folyama gátat nem ismerve hömpölygött szívükön. Az egyetlen különbség az, hogy a Fiú vérét ontva, az anya vérontás nélkül szenvedett. Ez a különbség azonban csak külsőséges. Ha a fiának minden sebe az ő szívén nyílt volna, akkor sem érzett volna élénkebb fájdalmat.

*

159. A szenvedésben párja volt szent Fiának. Csakhogy lelkén nemcsak a fájdalom terhes kínja tükröződött vissza, hanem a nagy Tűrőnek fönséges méltósága is. Mindkét szenvedés szent áldozat volt. A kereszt alatt azért áll oly ünnepélyesen, szilárd méltósággal a Szűz. „Állott” a kereszt alatt, hangsúlyozza az Írás.

*

160. Az anya szenvedése tovább tartott, mint fiáé, – ez már nem érezte a lándzsaszúrást, melyre az anya szíve vonaglott kínosan. S a Boldogságosra még más bánat is vár, mert ahogy ölében tartja fiának holttestét, a szörnyű sebek látása fölidézi az egész kínszenvedés emlékét. Emellett a minden mértéket felülmúló fájdalom mellett a fia utáni vágyakozás, mely haláláig el nem hagyta őt, már csak csendes, szelíd szenvedés, de állandó gyötrelem.

*

161. Jézus teste anyja ölében – a Pietà – jelkép, örökös tanítás a szenvedő emberiség számára, különösen a halottaink miatt érzett gyász idején. A pogány világ is megdicsőítette a fiai halálán kesergő anyai szív fajdalmát Niobe alakjában, ki halott gyermekeinek megpillantásakor kőszoborrá vált. Megrázó villámcsapásként ható az ilyen kín, mely valóban megdermeszt, kővé mereszt. A Pietàé milyen más fájdalom: meleg és lágy, szívet megnyugtató, ég felé emelő.

*

162. A szent Szűz szenvedéssel telt élete s legnagyobb megpróbáltatása fölött a Golgotha ormán ott lebeg az ő lelki nagysága, hősies türelme, a teljes megnyugvás Isten akaratán, a megdicsőülés szelíd, mosolygó fénye. Ez ad szenvedései hosszú sorának valami csodás nemességet, hasonlithatatlan méltóságot. Mert a nyugodtan, hősi lelkülettel hordozott szenvedés, a nagy kínok gyötrelmeiben visszaszorított, győztesen leküzdött fájdalom páratlanul fönséges jelenség.

*

163. Az ilyen szenvedés csodás szépsége és vonzó hatása abban rejlik, hogy nem puszta tűrés, hanem valóságos cselekvés; különösön a legmagasabb fokán. A kereszt alatt az anyai lelkület ereje, szabad, készséges akarata egyesül Jézus főpapi áldozatával, hivatásával, szent szándékával.

*

164. Az áldozathozást folytatja az Istenanya még azután is, mikor fia már befejezte. Ölében hordja a megölt Isten Bárányát, bemutatja a világnak, felajánlja mennyei Atyánknak. Mélységesen átérezte ezt a gondolatot és pompásan fejezte ki Buonarotti Michelangelo. A Szent Péter templomban levő Pietàja több, mint a fiát sirató anya; az emberiség képviselőjeként látjuk őt a világ üdvéért hozott nagy áldozatnál; ő papnő ott, ki magáévá teszi Fia áldozatát, ki a megváltás isteni tervét szíve kincsének halálakor is helyesli, imádja s véghezvitelén fáradozik.

*

165. A tökéletesség eszményi magaslatán ugyan, s mégis közel áll emberi mivoltunkhoz a szenvedés e példaképe, hogy a hozzácsatlakozás és követése lehetséges és könnyű legyen. Ez az anyai fájdalom a mi anyánk fájdalma s mi gyermeki részvétet érzünk iránta. Az ő fájdalma nemcsak szenvedő gyermeke miatt dúlt szívében, hanem a bűnösök miatt is, kik a szenvedés okai voltak. Az Úr szavai: Íme a te fiad! Íme a te anyád! az emberiséget a bánatos anyával ajándékozták meg s feljogosítottak minden szenvedőt arra, hogy őt szeressék, közbenjárását kérjék, segítségére számítsanak. A Mater dolorosa felé bizalommal vetett sok pillantás mennyi szenvedőnek hozott már vigaszt, enyhülést, kegyelmet![29]

Mit mond az Írás?

166. A betegség és a szenvedés étvágytalanságot okozhatnak; de sokszor megkívántatják velünk a lelki táplálékot. Nagy szorongatás idején a lélek undorodik a felületes, könnyelmű, nyálkásan sikamlós, borsos, léha írásművektől, egészséges, alapos, nemes szellemi táplálékot kíván. Nagyon becsessé lesz újra ilyenkor egy könyv, a „könyvek könyve”, melyhez hasonló, csupa örökigazságot tartalmazó, vigasztalással telt, szépségekben gazdag mű nincs több. E könyvnek legjobb terjesztője a szükség, ez nyújtja oda minden szerencsétlennek, a sarokból, hol porréteg alatt pihent, a családi asztalra helyezi; a hitét félig vagy egészen elvesztett felé parancsolóan kiált: Vedd, olvasd!

*

167. A szenvedés kitűnő könyvbúvár és írásmagyarázó. Sok igazság világos ragyogást nyer a fényében. Itt is, ott is nagy mélységeket tár fel, melyeket csak akkor veszünk észre, mikor a szerencsétlenség a hályogot lemetszi szemünkről. Minél több megpróbáltatáson estünk át, annál jobban meg tudjuk becsülni a Szentírás istenadta értékét.

*

168. Vigasztaló értékét tisztán és hálát ébresztőn láthatjuk fényleni azokban a szépséges, önérzetes szavakban, melyekkel Makkabeus Jonathás háborúk zivatarában az Istennel kötött szövetség megújítását ajánlja hősiesen küzdő népének: „Mi, habár arra nem szorultunk, vigasztalásunk lévén a szent könyvekben, melyek kezeinknél vannak, mindazáltal hozzátok akartunk küldeni, hogy megújítsuk az atyafiságot és barátságot”. (1Makk 12,9 s köv.)

*

169. A Szentírás megnyugtató hatásáról beszél Szent Pál apostol is: „Mind, amik megírattak, a mi tanulságunkra írattak, hogy a béketűrés és az írások vigasztalása által reményünk legyen”. (Róm 15,4) A szent könyv át meg át van szőve béketűrésre intő elvekkel, ígéretekkel, példákkal; a tűrés pedig a remény gerince, édes megnyugvás forrása bugyog belőle, nemestűzű borként felpezsdíti reményünket, úgy, hogy az a legnehezebb akadályokon is átsegít.

*

170. A mélységes lelki fájdalom: költő; a szív bánata: dalos művésznő. De szívrehatóbb hangokra nem ihletett senkit, mint a zsoltárok és a prófétai könyvek íróit. Nincs fájdalom, mely nem zsongana e művekben és visszhangra nem lelne; nincs bánat, melyre balzsamot nem nyújtana Galaad. (Jer 8,22) Vad folyóként zuhog, törtet bennük a panasz, a kín; de a bánat, saját bűnös voltunknak beismerése után mégis elhal a jaj, csöndesül a zokogás; a bú megpihen az Isten akaratába való önátadás nyugalmas párnáin.

*

171. A Szentírás leglelkesebb dicsőítője szent Chrysostomus, az Aranyszájú. Észrevehető, hogy saját élet- és szenvedés-tapasztalatának alapján tartja a szomorúak kiváló vigasztalójának. Az írásba vetett bizalmat viharmentes kikötőnek, megvíhatatlan toronynak, sérthetetlen páncélnak rendíthetetlen nyugalom és örök örvendezés forrásának mondja.[30]

*

172. „A dél izzó hevében nem nyújt oly árnyas menedéket a kis báránynak a lombos fa, nem frissíti föl annyira, nem takarja úgy be epedve várt hűsítő árnyékával, nem tudja oly édesen rávonni a szunnyadás kellemes érzését, – mint amennyire felüdíti, felfrissíti a lelki aggodalmaktól agyongyötört szívet a Szentirás lapozása, mely tompítja a fájdalom erejét, fulánkját, visszaadja a lélek nyugalmát, e hűsölésnél kedvesebb, üdítőbb érzést. Nemcsak anyagi károsodás esetében, szeretteink elvesztekor vagy hasonló alkalommal, hanem a bűn okozta lelki-furdalás perceiben is hatásosan vigasztal.”[31]

*

173. „Bármilyen fájdalom keserítse az ember szívét, a Szentírásban megtaláljuk a megfelelő ellenmérget, mely az élet minden gondját elűzi. Necsak a templomban figyeljünk hát az Írás szakaszainak felolvasására, hanem vegyük elő otthon is a „könyvek könyvét” s nagy buzgalommal iparkodjunk belőle hasznot meríteni.”[32]

*

174. „Szemünknek szép a zöld mező, kedves a kert pompája, de nagyobb lelki gyönyörűség a – Szentírás olvasása. Ott elhervad a virág; itt örök virágzásban vannak a gondolatok; ott tücsök muzsikál, emitt a próféták szava zeng. A kert szépsége az évszakoktól függ; a Szentírás télen-nyáron virágot fakaszt, gyümölcsöt hoz.”[33]

*

175. Elragadóan írja le Szent Ágoston, mily hatással voltak rá megtérése után a zsoltárok. Mikor olvasgatta, izgalmában felkiáltott, szíve lángra lobbant, izzó vágya támadt, hogy a nagyvilágot betöltse dalokkal; végtelenül sajnálta azokat, kik nem ismerik ezt a kegyelemben dús orvosságot, vagy boldogtalan szellemi vakságukban félredobják ezt az ellenmérget, melytől pedig meggyógyulnának; a megrettenés villáma cikkant előbb elé, aztán meleg áramként futott át szívén a bízó szent remény.[34]

*

176. „A szent iratok méze arra való. hogy az emberi élet nagy pusztaságában eledelünk legyen.”[35] „Lépj hát az Úr asztalához, az Írás eledeléhez, de azon légy, hogy mennyegzői köntösként ékesítsen az Isten és felebaráti szeretet.”[36]

*

177. Az ószövetségi szenvedés-bölcsesség, a szenvedés igazi átérzése és megértése egy személyben testesült meg: a jámbor, türelmes Jób bánatos alakjában. Az ő szívetrázó panaszainak borzalmasan fönséges költészete nemcsak a maga, hanem az egész emberi nem kínját fejezi ki megrendítő hangon. Jób könyvében az ószövetségi kinyilatkoztatás csillagtáborának fényénél bús lehangoltság és kesergő kétség közt hányódik a bú bilincsét rázó lélek. A bűnért való bünhődés megértése után azonban felemelkedik ama szenvedésbe vetett hithez, mely már nem fényít, hanem díszít és nemesít, mely nem büntetés többé, hanem a hit és remény megszerzésére és tökéletesítésére szolgáló isteni nevelőeszköz.[37] Jób minden kor számára a béketűrés példája. Igaz, hogy fölötte elérhetetlen fényben tündöklik az újszövetség Ecce homója.

*

178. A Paradicsomban Istenemmel járok, – mondja Szent Ambrus[38] – mikor a Szentírást olvasom. Az evangéliumok böngészése meg Krisztussal való séta, mikor is érzi az ember, hogy erő jő ki Őbelőle, mely meggyógyít mindent. (Lk 6,19) Ha a szenvedők itt keresik a Mestert, mindjárt emmauszi tanítványnak érzik magukat s lelkükbe csendül a résztvevő kérdés: Miért szomorkodtok? Aztán Ő feltárja előttük az írás értelmét s mikor esteledik, – velük marad. (Lk 24,15 s köv.)

*

179. A Szentírás minden könyvéről elmondhatjuk a prófétával: „Édességet csöpögnek a hegyek, a halmok tejjel folynak s Júda minden patakja tele lesz vízzel, kútforrás fakad az Úr házából és megöntözi a tövisek völgyét.” (Joel 3,18)

A szenvedés keresztény felfogásának ősforrása mégis az Úr Jézus búcsúbeszéde. (Jn 13–17. fejezet) Itt folyik a vigasztalás folyója lágyan, mint a balzsam, erővel teljesen, mint a szőlő nedve, üde csobogással szökve akadályt át, mint a magaslatokról lerohanó hegyi patak.[39]

*

180. A Szentírás „vigasztalások könyve”, melyet Isten, a mi Atyánk és a mi Urunk Jézus Krisztus ajándékozott nekünk, mert szeretett minket s örök vigasztalást adott és jó reménységet a kegyelem által. (2Tessz 2,15) Áldott legyen Isten, a mi Urunk Jézus Krisztus Atyja, az irgalom Atyja és minden vigasztalás Istene, ki vigasztal minket minden háborúságunkban. (2Kor 1,3. s köv.)

Mea culpa!

181. Idegesen szisszen föl a világ, ha a bűnhődést és a bűnt együtt hallja említeni s kivált ha a kettő közt levő okozati összefüggést eszébe juttatják. Különösen ezért nem fogadja el a szenvedés keresztény magyarázatát, mert a szenvedésnek ezen megfejtése bizony keserű igazság. Szeretné kitolni a fájdalmat túl a jó és rossz határán. Pedig – mint valaki szellemesen mondotta – a jó és rossz határán túl csak a bolondok háza áll.

*

182. A bűn és a szenvedés közötti kapcsolatot tagadni esztelenség s minden tapasztalattal ellenkező. Az összefüggés sokszor egészen világos. A szenvedések, a legérzékenyebb szenvedések nem kis részét bebizonyíthatóan az emberi szabad akarattal való bűnös visszélés, vagy gonosz szenvedély, vagy rendetlen életmód okozza, – röviden: a bűn természetes gyümölcse az. Azok, kiket szenvedélyeik, erkölcstelenségük tönkre juttattak, hallják csak a próféta szigorú szavát! „Íme ti mindnyájan tűzgyújtók, lángokkal környezettek! járjatok a ti tűzetek világosságában és a lángokban, melyeket gyújtottatok. Az én kezemből lett ez rajtatok, fájdalomban fogtok fetrengeni.” (Iz 50,11) Van okunk rá, hogy a zsoltárossal feljajduljunk: „Körülvettek engem a rosszak, melyeknek száma nincs; gonoszságaim megfogtak engem.” (Zsolt 39,13)

*

183. De ezek alapján még nincs okunk arra a kegyetlen következtetésre, amit Jób barátai kíméletlenül vetettek szemére: hogy minden szenvedő csakis önmagát okolhatja s hogy a nagy szenvedés, nagy bűnösség jele. Nem! Mindez csak a baj keresztény megfejtésének helyes voltát igazolja, hogy ti. a hiba és a bűn oka a szenvedésnek, hogy még most is az emberi tökéletlenség és a vétek annak a legbővebb s legmérgezőbb forrása, hogy a bűn és vétek következményeként minden embernek szenvednie kell, mert senki sem ártatlan teljesen és hibától nem ment.

*

184. Látszólag elkeserítő igazság ez; inkább a kín növelésére, mint könnyítésére szolgál. De mégis csak igazság s erről is elmondhatjuk: Az igazság ment meg titeket. A kereszténységnek annál kevésbé van oka ezt elhallgatni, vagy tagadni, mert a kín keservéből is hasznos orvosságot tud készíteni azáltal, hogy a szenvedés és a bűn szerencsétlen kapcsolatát megszünteti, a szenvedéssel a bűnt kiengeszteli s fájdalmunkat meg Krisztus keserveit a kegyelemmel köti össze. A világ megtagadja a bűn és bünhődés közti kapcsolatot, a kereszténység megnemesíti.

*

185. Tartozásunk gyanánt vállalta magára Krisztus a kínhalált s a bűn következményét a bűn kiegyenlítőjévé tette. Érjen nagy fájdalom, vagy kis keserűség, a legjobb, amit tehetünk, hogy mellünket verve valljuk: Mea culpa! – én vétkem! Ezerszer okosabb, hasznosabb és nemesebb így cselekedni, mint a mélyen sértett ártatlanság álarca alá rejtőzve csikorogni a minket ért igazságtalanság miatt.

*

186. Ha szenvedés látogat, vess olyankor egy pillantást a lelked mélyére. S ha itt valami összefüggést találsz hibáid és a jelentkező szenvedés között, akkor – Suso is tanácsolja – búcsúzz el haladéktalanul a bűntől. Íme, mily nagy hasznot hozott a szenvedés! S nem ritkán történik, hogy mihelyt elérte küldetése célját, el is oszlik lelkünk felől. Ha nem, akkor ezt azon fájdalomnak kell tekintenünk, mellyel „Isten magának ismételten eljegyzett”,[40] azon bánat ez, mellyel szenvedés-adónkat rójjuk le; meg is fogja változtatni természetét: rosszból jóra válik s erkölcsi tökéletesedésünkben továbbra is munkatársunk lesz.

*

187. De mint érezzék akkor, ha a szenvedés nem saját hibámból szakadt rám? Ha így van, – a szenvedést megalázódásra, bánatra intő jelnek vedd, érezz elfordulást élted minden hibájától s ajánld fel szomorúságodat azoknak elégtételéül. Ha az összefüggést így beállítottad, a kérdés meg van oldva. Szenvedésed Jézus érdemével lerójja a büntetést s a szívedből hulló könny, Krisztus vérével egybefolyva üdvösséged balzsama.

*

188. Mert éjjel-nappal megnehezedett rajtam kezed, megtértem nyomorúságomban, midőn a tövis szurdalt. Vétkemet megvallottam neked és hamisságomat nem titkoltam el. Mondtam: Megvallom magam ellen hamisságomat az Úrnak és Te megbocsátottad bűnöm istentelenségét (Zsolt 31,4–5) Mennyiünknek kellene e hálás önvallomásra fakadnunk!

*

189. „De én szívemben és életemben igazán nem találok semmi vétket, melyből származtathatnám keserves sorsomat, amelyért ezzel a szenvedéssel kellene fizetnem.” Ha ezt mondod, félek, hogy arra a jó és rossz határán túl fekvő helyre tartozol. Szentnek csak nem tartod magadat, mert biz’ azok közül egy sem gondolkozott és beszélt így.

*

190. Vizsgálj meg engem Isten! és ismerd meg szívemet, vonj kérdőre engem és nézzed ösvényeimet; és lássad, ha a gonoszság útján vagyok-e? és vezess engem az örökkévaló úton! (Zsolt 138,23.24) – ha jónak találod tövisbokrokon és tüskés akadályokon is át.

Betegség

191. „Akarsz-e meggyógyulni?” kérdé Jézus Bethesda tavánál a 38 év óta betegeskedőt. (Jn 5,6) Épp olyan fölöslegesnek látszik e kérdés, mint a jerikói vakhoz intézett: Mit akarsz, hogy cselekedjem? (Lk 18,41) Pedig Jézus nem szokott fölöslegesen kérdezgetni, beszélni. Ha az „akarsz” szót hangsúlyozzuk, mélységes értelmet kap az egész kérdés. Megértette ezt a Bethesda betege, mert azonnal elmondta, mi mindent tett már az egészségéért s miért nem tehet többet, mintha mondta volna: Én akarok, s erőmhöz mérten meg is mutatom szándékomat.

*

192. Milyen hatása lehet az akaratnak a betegségre és gyógyulásra? Van ember, aki beteg akar lenni? Van beteg, aki ne sóhajtana az egészség után? – Csakhogy különbség van akarat és akarat közt. Az erőtől duzzadó, lényünkön igazán uralkodó akarat bizony e tekintetben is többet elér, mint bárki is hinné.

*

193. Az ép akaraterő határozottan megőrizhet sok betegségtől és elfojthatja azt, a javulást meg előmozdíthatja, gyorsíthatja; úr, király lehet s kell, hogy legyen, a betegség napjaiban is. Gyakori hiba, hogy az akarat a betegség közeledtére kereket old, vagy pedig legelőször maga fertőződik meg a betegség gyengeségétől. Hát nem maguk az orvosok kötnek-e sokszor szövetséget az erős akarattal, hívják azt a gyógyításhoz segítségül?

*

194. Tudvalevő, hogy vannak képzelődő betegek. Ezeknek mondja Calderon: „Neked nem kell más betegségre várnod; bizony nem: terhes nyavalyája vagy te önmagadnak.”[41] Itt csak egy kúra használ: a betegségre hajló zsenge akaratot kell kitartó fáradozással egészségre vágyó erős akarattá alakítani.

*

195. De mit mondjunk az idegesek, neuraszthéniások naponként növekvő csapatjáról? Sajnáljuk őket, és szerencsétlen állapotukat legkevésbé sem akarjuk az ő hibájuknak felróni. De nem teljesen jogtalanul járunk el velük szemben, ha azt hisszük, hogy néhányan közülük egy kicsit több akaraterővel útját állhatták volna szenvedéseiknek, kizárhatták volna lelkükből. A test és idegek gyöngesége sokszor lelki erőtlenség, akarat-gyöngeség.

*

196. Az idegesség ma járványos betegség. Terjesztésének szolgálatában áll bizonyos „szép” irodalom és művészet, a mohó élvezetvágy, az alkoholizmus, a modern életmód pihenést nem ismerő hajszája. Fertőzéstől óvni, e bajt sarokba szorítani csak az erős akarat tudja, mely ismét komoly kiművelés által fejtheti ki irányító hatalmát. De hogy is kaphatna erőre az akarat az „idegek megnyugtatására” előírt fekvő- és üdülő kúráktól? Ezt a tunyaságot arra használják az idegek, hogy az akaraterő távollétében az uralmat magukhoz ragadják és apró házi zsarnokokká fejlődnek. A túlságos munka kimeríti, a kellő elfoglaltság gyógyítja és megacélozza az idegeket.

*

197. Ügyeljünk rá, hogy a betegségnek korán meg ne adjuk magunkat, de elkésnünk sem szabad a védekezéssel. Az orvos határozza meg, mikor kell abbahagynunk foglalkozásunkat, mikor kell lemondanunk hivatalunkról, mikor szükséges a főhadiszállást a betegszobába helyezni. Ezt az időpontot addig halogatni, míg az ember össze nem esik, nem erős akarat, hanem oktalan nyakasság, értékes javainkkal való rossz gazdálkodás volna.

*

198. Egy tehetségünknek sohasem szabad megadnia magát, letennie a fegyvert, még ha testünk minden tagja a betegség hatalmába került volna s a fegyvert lerakta volna is, ha az agyunk foglyul esett s gondolkozásra tehetetlen lenne is; egy erőnknek a kezében ott kell maradjon a kormányzó hatalom még akkor is, ha a külső erődöket talán át kellett engednünk az ellenségnek és csak a birodalom bensejében levő fellegvár áll még; s ez az erő – az akaraterő.

*

200. Minden nagy betegség háborús állapothoz hasonló. Itt is ellenséget kell legyőzni, visszavonulásra kényszeríteni, vagy ha ez nem lehetséges, szövetségestárssá, jóbaráttá kell tenni. De ezt csak az erős akarat tudja orvosi segítséggel véghezvinni. Az ember sokszor túlbecsüli a saját erejét; de még többször lebecsüli szenvedőképességét. A lélek meg természetes részvétre gerjed a test szenvedései iránt. De annyi önállósága mindig van, hogy beteg testben is egészséges maradjon. Ha saját erői erre elégtelenek, természetfölötti segítséggel kell magát megszilárdítania.

*

201. Komoly dolog, magasztos óra – mikor a súlyos betegség váratlanul, vagy akár előre bejelentett hadüzenet után az ember életére tör. Ilyenkor nem szabad azzal fecsérelnünk az időt, hogy haszontalan tiltakozásokat jelentsünk be vagy a mások méltatlankodó sopánkodását hallgassuk, hogy jajszóval sírjuk vissza a múltat. Inkább vegye át az akarat rögtön a vezetést s nyugodtan és határozottan rendelkezzék úgy, amint azt a helyzet komolysága követeli. Ha azonban a betegség már akaratunkat is legyűrte, foglyává tette, akkor természetesen másra kell bízni a rendelkezést. Legfőbb parancsnoknak különben is az orvost kell elismernünk.

*

202. Az erejének birtokában levő akaratra sok rögtön végzendő feladat vár. De ezek közt a legfontosabbról semmi esetre sem szabad megfeledkeznünk, hogy ti. az egész betegséget késedelem nélkül át kell helyeznünk a természet birodalmából a vallásosság, az Istenbe vetett bizalom és istenfélelem szent területére. Éppen azért, mihelyt a bajban a lélek gondolatait össze tudja szedni s azokat irányítani, legelőbb is tekintsen Istenre, alázatos imában kérje áldásos kegyelmét, hogy erőt kapjon a szenvedéshez, egészséget új élethez, vagy irgalmat a jó halálhoz.

*

203. A beteg kereszténynek naponként éjjel és nappal gondolnia kell arra, hogy minden szenvedését, fájdalmát áldozatként, engesztelő, hála vagy dicsőítő áldozat gyanánt ajánlja lel, hogy testét adja élő, szent és Istennek kedves áldozatul, (Róm 12,1) hogy betegségében is dicsőítse és hordozza Istent halandó testében. (1Kor 6,20).

*

204. Krisztus testével kell egynek érezni magát (1Kor 6,15); hiszen hite és vallása, hogy az ember szenvedéseit hozzá kell kapcsolni, mégpedig kegyelemnyerő módon egybeolvasztani Krisztus kínszenvedésével. Nyissa hát ki a szemét és szivét: a fájdalmak férfia áll előtte s hívja maga után a keresztúton. Nincs magára hagyatva; a szenvedésben van társa, ki vezére és vigasztalója. Krisztus szenvedése megszenteli a mi szenvedéseinket, az Istenember példáján vigasztalódunk. Az Üdvözítővel szenvedésben és szeretetben való egyesülésnek megpecsételése – a szent áldozás.

*

205. Ez után is betegség marad ugyan a betegség, továbbra is gyötri az a testet, lankasztja a lelket. De a megpróbáltatás nem lesz többé ellenséges hatalom, mellyel szemben folyton állig fegyverben kell állnunk, zsarnok kényéhez rabszolgaként alkalmazkodnunk. A lélek megbékül vele; az akarat vele egyesülten működik javunkra, lelkünk beismeri, hogy a szenvedésnek sok jót köszönhetünk.

*

206. Nem szabad elfeledkeznünk a szenvedés jó hatásáról és szolgálatairól! Hány tévelygő tért már tőle vissza, helyes útra! Hány üres életet töltött meg tartalommal talán éppen a tizenkettedik órában s biztosított jó véget? Ma „nincs időnk lelki életet élni.” Nos! a betegség szerez időt erre. A világ zajából elvezet az egyedülvalóságba: közelebb Istenhez. Ha erre a jótéteményre gondolunk s azt magunkban átérezzük, szíves nagy hála kel bennünk Isten iránt a betegségért, a betegség jótéteményeiért. „Az Isten kegyetlenül jóságos a szegény betegekhez” mondta egyszer nekem benső felvilágosodással egy sokat próbált lélek.

*

207. Nem tudok dolgozni, munkálkodni semmit – panaszkodnak keserűn kivált a régen betegeskedők. Ne keseregj, ne jajgass annyit; inkább végezz, amit tudsz, betegséged ellenére is. Szenvedésedben is teremts magad körül valami működési kört, bármilyen kicsit is. Hidd el: az erős akarat gyönge testi erővel is csodát tud művelni. Légy találékony! Nincs jobb karod, – próbáld csak: mily ügyes a balod; értelmed kimerült, – dolgozz két kezeddel; a tested gyönge, – de tán nem tehetetlen a szellemed. A tanulás kimerített, – de az imát csak nem felejtetted el; nem tudsz könyvet írni, – de gyermekeket taníthatsz az abc-re; a mesterségedet nem folytathatod, – faragj gyerekjátékokat; ha az egész háztartást nem is tudod vezetni, – a kötőtű csak nem esik ki a kezedből. Bármely mechanikai, bármiféle jelentéktelen munka is cselekvést visz a szenvedésbe s ezáltal rögtön erősítő orvosságként hat, az időt megrövidíti, önérzetet ad, akaratunkat edzi.

*

208. Egy nemes gondolkozású ifjú pap – ki első miséje után az oltártól a betegágyba került s tíz hónapon át haláláig ott bizonyos napirend szerint élt – tanított meg engem arra, mily nagy jótétemény a betegre is határozott napirend megtartása, melyben az ima, munka, olvasgatás, az egyedüllét és társalgás ideje meg van állapítva. Ezzel űzte ő el azt a vigasztalan unalmat, mely a betegnek sokszor legnagyobb kínja. Mivel mindig volt valami tennivalója, az ő halódó élete nemes, békés cselekedetek sorozata maradt szép halála boldog pillanatáig.

*

209. Ha a betegség annyira fájdalmas, hogy minden foglalkozást lehetetlenné tesz s még a gondolkozás és az ima is folytonos kínlódás, akkor – ezen állapotnak viselése újabb áldozat, tett és cselekvés, melynek értéke és érdeme Jézus szenvedésében gyökerezik Az ilyen béketűrésben töltött, végtelenségbe nyúló, álmatlan, sóhajjal telt éjszaka áldott és gyümölcsöző. „Jobban tetszel Istennek – biztosít az Aranyszájú – ha betegségedben az isteni végzésen megnyugszol, mint ha egészségesen a jótettek egész sorát műveled.”[42]

*

210. „De nekem oly fájdalmat okoz, hogy távol kell maradnom az Isten házától, nélkülöznöm kell az istentiszteleteket.” Jól van! Ez azonban kárpótolható. Erre a panaszra válaszol az Üdvözítő, mikor arról az óráról beszél, amidőn sem a hegyen, sem Jeruzsálemben nem imádjátok az Atyát, hanem lélekben és igazságban.” (Jn 4,21 s köv.) Ilyen istenimádás, ugye, a betegszobában is lehetséges. A templomba hívó és az úrfelmutatást jelző harangszó ide is elhatol s lehetővé teszi a község istentiszteletében való részvételt. Ennek a gyümölcse és áldása a beteghez is ellátogat. A jószándékkal viselt szenvedés maga is istentisztelet, imádás és áldozathozatal; s az, aki minden imádásunknak tárgya, lelke, a legszegényebb nyomortanya útját is megtalálja.

*

211. A jól felhasznált vagy rosszul kezelt szenvedést könnyű megkülönböztetni. Ha a megpróbáltatás szelíddé, csendessé, nyugodttá és barátságossá tesz, ez a jó szenvedés nemes gyümölcse. A fanyar, türelmetlen, civódó, szeszélyes, könyörtelen lelkek a szenvedés rossz tanítványai. Csak a közönséges, önző lelkület érez jogot szenvedéseiben arra, hogy másokat bosszantson, s akikre nagyon is szüksége van, azoknak terhére legyen, mintha embertársain akarná megboszulni saját szerencsétlenségét.

*

212. Ennek a legkevésbé sem nemes önzésnek bilincséből a keresztényi türelem szabadít ki, ez nevel szelídségre, jószívre másokkal szemben. A mosoly sokszor nagy önlegyőzést kíván. Az erős akaratnak azonban el kell fordítania a kesergő panaszokat és keserű kitöréseket, melyekben a szenvedés mérge habzik ki ajkunkra. A fájdalomtól szorongó szívet, a keresztény szeretet szabadítja föl a nyomás alól, s bár maga is segítségre szorul, mert vigasztalan és részvétre szomjazó, mégis az a vágya, hogy másnak örömet, segítséget és vigasztalást szerezzen, hogy a betegség helyébe jóérzést, a fájdalom fészkébe szeretetet ültessen. Akik ezt elérik, a szenvedés pompás, napsugaras magaslataira jutottak fel.

*

213. Téves állítás, hogy az ember a szenvedés napjaiban tettre tehetetlen, másoknak hasznára lenni nem tud. A betegnek társadalmi küldetése van. Az emberiség szenvedő részére nagyobb hatást gyakorolhat, mint az egészséges, éppen azért, mert ő maga is szenvedő s így bármi kis jótéteménye nagyobb értékű, egyetlen jóságos szava különös kellemesen hangzó, tanácsa szívesebb, intelme erővel teljesebb, vigasztaló szavának valami mézes, megnyugtató íze van. Legértékesebb jótett azonban az, hogy a keresztény béketűrés jó példáját osztogatja. Ebből a szellemi hagyatékból táplálkozik a család nemzedékeken át. A te példád sokakat bátorít, türelmed megnyugtatón hat, szereteted a szenvedők szívet melengeti, lágyítja, nemesíti.

*

214. „Semmisem teszi tiszteletre méltóbbá az embert – írja szent Chrysostomus a szomorú Olympia diakonisszának – mint a testi szenvedésben való béketűrő kitartás. Mert miként a lelki erősség az alapvető, sarkalatos erények közül is kiválván, birtokosa megtisztelő kitüntetést érdemel, épp úgy a tűrés e faja is magasztosabb minden másnál. Mert nincs nehezebb, mint a testi betegségekkel vánszorogni.”[43]

Búbánat

215. Jámbor lelkek! kiknek egyetlen vágya és kívánsága Istenünk és az örök üdvösség, kik jártasok vagytok a szenvedés művészetében, miféle érthetetlen, titokzatos szomorúság az, mely bizonyos időközökben titeket – s amint látom csakis titeket elfog, mégpedig oly nyomasztó érzéssel, hogy benneteket, a szenvedés mestereit is a kétségbeesés szakadékának szélére űz? Csak ti ismeritek, ti értitek ezt az érzést, és azok, kik hasonló megpróbáltatáson estek át. Nyomaitokra és panaszaitokra ráakadunk a Szentírásban, a szentek életében, a misztikusok könyveiben. A lelki élet tanítói sokat fáradoztak azon, hogy ezt a titokzatos dolgot az értelem fényébe hozzák.

*

216. Megtörténik, hogy a legjobb kedvvel, mélységes nyugalommal és csöndes, Istenben bízó, békében munkálkodó szellemi életünkben minden érthető ok nélkül váratlan időváltozás áll be, nem fejünk felett az égen, hanem szívünk országában. Nyugalmunk, békeségünk oda; Isten közelérzésének melengető napja leáldozott; hideg köd, egyiptomi sötétség bús éje borít be. Az Istentől való elhagyatottság érzése munkakedv-hiányba és imádság-iszonyba, kétség és kísértések közé, lelki szárazság és sivárság leírhatatlan állapotába hajt bennünket; jégmezőre kerülünk, hol az imaszó megdermed, a vallásos érzés kihal.

*

217. Lelkünk sír a zsoltárossal: „Megemlékezem az Istenről, és gyönyörködöm és elmélkedem; de az én lelkem elbágyad. A hajnalt megelőzik szemeim, meg vagyok háborodva és nem szólhatok. És elmélkedem éjjel szívemben és gondolkodom és megvizsgálom lelkemet: Vajon az Isten örökre elvetend-e? és nem lesz már engedékenyebb?” (Zsolt 76,4 s köv.) Vagy Jóbbal panaszkodunk együtt: „Ha napkeletre megyek, ő nem mutatkozik; ha napnyugatra, nem veszem észre őt, ha balra … nem érem el őt; ha jobbra fordulok, nem látom meg. Ő pedig tudja az én utamat és megpróbált engem mint az aranyat, mely átmegyen a tűzön.” (Jób 23,8 s köv.) „Ki adja azt nekem, hogy úgy legyek, mint a régi hónapokban, ama napokban, melyeken Isten őrzött engem, mikor fénylett az Ő lámpája fejem fölött és világánál jártam a sötétben; mint ifjúsági napjaimban voltam, mikor Isten titkon hajlékomban volt.” (Jób 29,2 s köv.)

*

218. Mit tegyek ily keserű lelki fájdalmak közt? Ugyanazt, amit minden szenvedésben minden teremtménynek tennie kell. Legelőször is vizsgáljuk meg alázatosan magunkat: vajon a saját hibáink felhője födi-e el Isten jóságos arcát előlünk. Ez esetben szívből fakadó bűnbánattal kell a szenvedés-büntetést magunkra vállalnunk. A legtöbb esetben valóban nincs más célja a lelki szomorúságnak, mint hogy a tökéletességre törekvőket a tűrésben gyakorolja s a lelki önteltségtől óvja. Imádkozzunk ilyenkor Krisztus követésének szavaival: „Ha azt akarod, hogy sötétbe maradjak, légy áldott, ha a világosságra akarsz hozni, akkor is áldalak; ha kegyelmeddel vigasztalsz, áldással érte, s ha azt akarod, hogy szomorkodjam, így áldalak akkor idők végeiglen.” (III., 17. 2) Fényes nap, sötét éj, dicsérjétek és magasztaljátok az Urat mindörökké.

*

219. Azután: Különösen ilyen esetben kell hét pecséttel lezárni ajkunkat, fájdalmunkat a hallgatás leplébe burkolni, s a magunk bánatával nem terhelni embertársainkat. Így építünk gátat keserveink folyamának árja ellen – mely különben nagy pusztítást vihetne végbe.

Néha azonban a lelki lehangoltság testi rosszullétnek vagy túlságos megerőltetésnek a sajnálatos következménye, s akkor ezt az okot kell mindenekelőtt megszüntetni, ami jó fárasztó sétával vagy egy hegyi kirándulással elérhető.

*

220. A lelki megpróbáltatás is Krisztus kínszenvedéseinek érdemeiben és vigasztalásában részesít. Az Ő „Eloi, Eloi, lamma szabaktani!” kiáltása bizonyítja, hogy a Magasságbelinek egyszülött Fia is meg akarta ízlelni az Istentől való elhagyattatás égető gyötrelmét, hogy ebben is példaképe legyen mindazoknak, kik hasonló kínban sínylődnek. Jézus áldott Anyja is Fiával együtt hordozta a fájdalmat, sőt már akkor is része volt a megpróbáltatásban, mikor a templomban maradt Fiát három aggódással telt napon át kereste. Nagy szentek sokszor és soká szenvedtek kegyetlen lelki fájdalmakban; de éppen az ő példájuk igazolja, hogy az ilyen szenvedések nagy kegyelmek és vigasztalódások előhirnökei. Elég ok arra, hogy alázatos türelemmel kitartsunk. „Aki sötétségben jár és nincs világossága, bízzék az Úr nevében és támaszkodjék Istenére.” (Iz 50,10)

*

221. A nemeslelkületű Tauler találóan festi ezen lelkiállapotot. Az ég után vágyó lelkek időnként annyira megittasodnak érzelmeiktől s úgy eltelnek Istennel, hogy bármily nagy sebet könnyen viselnek el, vígan törtetnek át tűzön, vizen, ezer veszély között; mindez nyereség nekik és öröm forrása. Mikor azonban az Istenség rávezeti őket valami elhagyatott, sötét göröngyös útra s ott magukra hagyja, úgy hogy vezetőjükről mitsem tudnak, – akkor e jó lelkeket olyan szorongás fogja el, hogy elfeledkeznek minden előbb tapasztalt jóról, nem emlékeznek rá: van-e még Istenük, élnek-e még vagy sem; a fájdalom oly viharja zúg lelkükben, hogy szűknek érzik az egész világot. Az ilyenek mellett azonban ott áll Eckhart mester az ő tanácsával: „Tanulj meg ugyanúgy cselekedni a legnagyobb lelki szárazság idején, ahogyan az édes vigasztalások órájában tettél. Ahogy viselkedtél akkor, midőn utoljára fogadtad Istent, úgy érezzél most is; mert valahányszor hiányát érzed Istennek, mindig megtalálod Őt.”[44]

Fullánkok

222. Mit szóljunk azokhoz a keserűségekhez, melyeket a világ vagy szeretetlen társaink tábora okoz, ha az övékétől különböző felfogásunk és törekvéseink, szigorú kötelesség-tudásunk és a vallásos dolgokban való következetességünk miatt ellenszenveseknek találnak minket? Ezeket a tűszúrásokat s ártalmatlan kígyósziszegést legokosabb egyszer s mindenkorra a kis kellemetlenségek közé sorozni s őket így legelőbb a nagyképű fontoskodásukból kihámozni.

*

223. Igaz, hogy nagyon fájdalmasak lehetnek, különösen, ha olyanoktól származnak, kiknek velünk és mellettünk kellene állniuk. „Mert ha ellenségem átkozott volna engem, eltűrtem volna – panaszkodik a zsoltáros (Zsolt 54,13) – de te velem egyakaratú ember és … ismerőm.” Ezek a sebek mélyebbek – mondja Suso – mint a kardtól ütöttek, – de az ember hozzájuk szokhatik – teszi hozzá.

*

224. Az ilyen támadások nagy kárt okozhatnak, kivált ha azokat a sajtó hatalmas szócsövén világgá kürtölik. Egyes jelszavak elhangzása, mint villanykapcsoló érintése bizonyos színezetű sajtóorgánumok berregését rögtön megindítja. Ajánlom még ilyenkor is: hallgass, ne indulatoskodjál, ne felelj, – hacsak föltétlenül nem szükséges!

*

225. Minél gyakoribbá teszi a mai kor nem éppen nemes újságírói támadása ezeket a sajtótámadásokat, annál inkább törpül a jelentőségük. Higgadt elme nem sokat ad a tisztes emberek nyomán kelő újság-zajra. Hogy ezen a papíron a „közvélemény” szólal meg, azt a legkorlátoltabb ész sem hiheti. Tudjuk, hogy az újság „készül”, s mögötte egy személy, vagy egyesek állanak, kik néha nem is egész emberek, hanem lelketlen lázítók, vagy ítélni kevésbé tudók, kiknek értelmetlenül kongó szólamait visszhangként dobja vissza az ítélkezésben gyönge tömeg.

*

226. Sok hírlapi támadás a rossz lelkiismeret izzadmánya. A törekvése az, hogy a megtámadottat ellentámadásra izgassa, melyben az a támadó óhaja szerint remélhetőleg átlépi a jogos önvédelem határát. A támadás megkezdésekor nincs igaza, de abban bízik, hogy a viszont támadó majd megadja neki a jogalapot. Nehemiás is tudta és bevallja, hogy az ő ellensége arra törekszik, hogy „rettegve cselekedjem és védekezzem, és legyen valami gonosz, amit szememre vethessenek.” (2Ezdr 6,13) Azért mi sem bosszantja jobban a támadót, mint ha valaki az ő játékát megzavarja, őt jogtalanságával magára hagyja és tovább halad egyenesen a maga útján.

*

227. Észrevehetően a saját tapasztalásából írja le a zsoltáros, hogyan keletkezik az ilyen természetű támadás. Először a harag és gyűlölség könnyen lángra lobbanó anyagát gyűjti össze a gonosz szívében, azután kimegy és magában gondolkozva fecseg ugyanarról; erre jő a sok nyelv súgása-bugása, azután az „istentelen” beszéd s végül a düh haragos kitörése, melyben „aki kenyeremet ette, még az is felemeli sarkát ellenem.” (Zsolt 40,4.7–10) „Körülvettek engem mint a méhek, és fölgerjedtek mint a tűz a tövisben.” (Zsolt 117,12)

*

228. Ily körülmények között nyugodtan maradni s a béketűrésból ki nem fogyni nem könnyű. De mégis a legokosabb eljárás. Ahol gyermeknyilak (Zsolt 63,8) zizzennek, nem szükséges őseink kardját kirántani, hanem – halld csak a zsoltárost!: „Én… mint a siket nem hallám, és mint a néma, ki nem nyitja föl száját, és levék mint az ember, kinek szájában nincsenek ellenmondások.” (Zsolt 37,14 s köv.) Így semmit sem kezdhetnek a támadó bajnokok, elosonnak, miként Jób könyvében a sátán nyomtalanul eltünt.

*

229. „Egyszer életében mindenkit a gonosztevők közé számítanak,” mondja Hilty. Nem jó, ha az ember teljesen háborítatlanul marad. Rosszra vezetne. Elkényeztetnénk. A támadó gyalázások úgy erősítik a lelket, mint hideg fürdő a testet, önállóságra, az emberi ítéletektől való függetlenségre, benső szabadságra nevelnek; elveszik kedvünket az emberi dicséret várásától.

*

230. Bölcs dolog: semmibe sem venni az ilyen támadásokat. Még bölcsebb: nagyra becsülni és a magunk hasznára fordítani. Első sorban is serkentsen önvizsgálatra: vajon nem cselekedtünk-e tényleg helytelenül, talán formai hibát követtünk el vagy tettünk nem volt elég okos. Ha e vizsgálat igazol minket, kövessük Szent Gergely utasítását: „Ha tetteid egyik tanúja a mennyben, a másik szívedben melletted szól, akkor ajtód előtt beszélhetnek bármit.” Ha meg ráakadsz a saját hibádra, akkor tulajdonképpen hálával tartozol üldözőidnek.

*

231. Ellenségeink megalázásunkra törekesznek. Szándékukat úgy hiúsítjuk meg, ha magunk önszántunkból alázkodunk meg. Én pedig – beszéli a zsoltáros – midőn engem bántottak, szőrzsákba öltöztem, böjttel aláztam meg lelkemet; és imádságom keblembe visszatért. Tauler ily helyzetekben a következőt tanácsolja: „Szállj magadba s még annál is apróbb semminek tartsd magad, aminek más gondol.” Így Isten előtt megmarad az értéked, de mások előtt sem lesz kevesebb a becsületed; a megpróbáltatások idején tanúsított méltóságos viselet tiszteletet követel.

*

232. Ne törődjél a téged üldözők gonosz szándékával, kutasd az Isten magas tervét, amiért a szenvedést rád engedte. Valamikor a kegyetlen zsidók gyűlöletébe öltözött a mennyei Atya szeretete. Jézus ezt látta s nem a kínos köntöst. Szeressünk minden ránk bocsátott szenvedést, hiszen mindegyikkel kapcsolatban van Isten szeretete. Különösen akkor árad felénk az Ég irgalma, ha méltatlan kegyetlenséggel gyötörnek s ítélnek meg. Így szenvedett Krisztus is e földön.

*

233. Mikor a puszták egy régi remetéje hallotta, hogy valamelyik társa megszólta öt, rögtön ajándékkal kereste föl az illetőt. –Egy valakihez, aki haragján sehogyse tudott uralkodni, így szólt Szalézi Szent Ferenc: „Ha engem nem is szeretnek, én mégis mindenkit szeretek; s ha az egyik szememet ki tépnék is. a másikkal én mégis szelíden tekintenék rájuk.”

*

234- Nagy életbölcsesség van Krisztus követésének egyik elmélkedő pontjában: (III., 46) A szavak csak szavak, levegőbe szállnak, kőnek nem ártanak. Ha jelentéktelen dolog is nagyon bántja valakinek a szívét, ez annak a jele, hogy túlságosan érzékeny a lelkülete s az emberekkel többet törődik, mint szükséges volna. Aki Isten igéjére figyel, az az emberek tízezer szavára se ügyel többé.

Háborús szenvedések és tanúságok

235. Az összes testi és lelki szenvedések, gyötrelmek foglalata, teljessége, a legmagasabbra fokozása, tömkelege – a háború, mely nemcsak egyesekre, hanem nemzetekre tör egyszerre. Jaj annak, aki ezt a borzalmas szerencsétlenséget felidézi! Vétke bosszúért kiált az égre, s a földön átkos pecsétet nyom homlokára. Üdv neked hazám! A háború minden keservében megmarad számodra az édesen vigasztaló tudat, az a tündöklő dicsőség, – mely győzelmeid fényénél is szebben ragyog, – hogy becsületesen és tiszteletreméltóan mindent megtettél, hogy az emberiség békéjét megóvjad. Csak akkor nyúltál a kardhoz, midón a tisztesség s a lét vagy nemlét kérdése más választást nem engedett.[45]

*

236. Az 1914-ben kezdődő világháború okairól és okozóiról a történelem fog ítéletet mondani. Nekünk nincs okunk félni az igazságos ítélettől! De azt is tudjuk, hogy ebben az esetben nemcsak véges okokkal és emberi okozókkal kell számolunk, hanem alapos vizsgálódásunk közben az isteni gondviselésről is meg kell emlékeznünk. Az bizonyos, hogy az emberi életben a háborúhoz hasonló borzalmas beavatkozás csak Isten engedelmével, az Ő végzése szerint, csak az Ő akaratán belül lehetséges. Ő szabadítja föl bizonyos magasabb célok érdekében a gonoszság hatalmait, melyek aztán lángterbe borítják a földet.

*

237. Nem riadunk vissza attól, hogy a háborút Isten büntető ítéletének tartsuk, melyet a nemzetek fölött tart olyankor, midőn bűnösségük betelik és megfellelő bűnhődést és engesztelést követel; mikor már olyan beteg az emberiség, hogy szelíd eszközökkel nem gyógyítható; mikor oly körülmények közé jutunk, melyek romlásba vinnének, melytől csak vasmarkú rándítással vagyunk visszatarthatok.

*

238. A háború nemzetek gyógyítása a szenvedés által; a beteg néporganizmusokba való sebészeti beavatkozás életre, halálra válható, nagy vérveszteséggel járó komoly műtét, melynél egyik-másik testrészünktől is el kell válnunk. Ilyenkor tűnik ki, vajon van-e a szervezetben elegendő életerő, hogy ezt a kezelést kiállva meggyógyuljon. Ha nincs, akkor összeroppan vagy nyomorék marad.

*

239. A háború mindenekelőtt azoknak a fenyítő bírája, kik azt bűnösen felidézték, aztán azoké, kik akaratuk ellenére belekeveredtek, de bűnhődés azokra is, kik a büntetés végrehajtói és kik a győzelem babérjával kerülnek ki a küzdelemből. Fenyíték az rajtad is, drága hazám! A gyermek fájdalmas jajkiáltásával hirdetjük ezt – rosszul esik bármit is szemére vetnünk az édesanyának – s annál égőbb gyötrelemmel, mert magunkat is bűnrészeseknek és felelősöknek érezzük.

*

240. Nem nyilvános vádat akarunk emelni hazánk ellen! De mellünket verve őszinte bánattal akarjuk elismerni, hogy a külső, anyagi álműveltség nagyszerű előhaladása mellett szellemi, erkölcsi fejlődésünk hátramaradt, mellékutakra tért. Megfelelő helyről sok panasz, intés, figyelmeztetés hangzott el ez irányban – eredménytelenül. Most ránk tört a harc minden jajával, nagy áldozataival, rettenetes halálborzalmaival.

*

241. A háború fényszórója tisztán bevilágított sok felkapott semmiségnek a tartalmatlan benső mivoltába, a valóság fényébe állított be sok képmutató műveltséget, ezerféle felületességet és arcátlan könnyelműséget, mely a német, de a magyar lélekkel sem rokon, hanem abból az országból, abból a városból surrant át hozzánk, melyet most mélységesen megvetünk bár nem is olyan régen nagy büszkén majmolni iparkodtunk. A harc véres ujjal mutatl rá az emberiség rémesen tátongó sebére, melyet az okozott, hogy eddig nem ismerték széles e világon az igazi német becsületességet, az egyszerű, romlatlan erkölcsösséget, az Istenbe vetett bizalmat, a családi tűzhelyhez való hűséget; mert egy szégyenletes irodalom és művészet mérgét szívták magukba s gonosz szenvedélyeikbe merültek. A háború a mának széltében dicsőített felvilágosodását: a hitetlenséget, az Istent és egyházat elvető modern érzékiség-kultuszt haditörvényszék elé állította s azonnal el is ítélte.

*

242. Tanulságos a szenvedés. A háború a szenvedések telje. Ezért tanulságai is magasabb rendűek. Tömegoktatást végez. Nemzeteket, nagyhatalmakat kényszerít iskolájába. Néhány előadásában kártyavárakként dönti halomra a világ böksességének és a különböző világnézetek egész sorának tákolmányait, máglyára ítéli az előbb pöffeszkedve uralkodó gondolatokat, elveket, világfelfogásokat. Csodálatosan rövid idő alatt rákényszeríti az embereket, hogy egészen más mértéket használjanak, megbecsüljék azt, amit előbb lenéztek, s elvessék, amit értékén felül becsültek. A háború a vallásos érzések jó terjesztője; próféta, mely mennydörgés hangján harsogja szerte a hit igazságait az istentelen világba; elhallgattatja az ámítókat és istenkáromlókat, s hatalmas hanggal régen feledett gondolatokat ébreszt fel az ember lelkiismeretében: bűn és bűnhődés …, halál, örökkévalóság …, Isten …, Krisztus …

*

243. A háború nevelő hatása is nagyarányú. A lélek mélyére hat. Büntető hatalma nagy. A félelem és haláljaj kalapácsával a legkeményebb önelbízást is összezúzza. A halódó erkölcsi érzést a legelfajultabb szívben is feltámasztja. Mélységekben járó hatásaival a néplélek titokzatos bensejében rejtett erőket, nem is sejtett kincseket, az élet üde forrásait fedezi fel. Ahol eddig az önzés, elpuhultság, élvezetvágy, haszonlesés, kapzsiság látszólag korlátlanul uralkodott, ott egyszerre a jókedvű lemondás, önként vállalt szenvedés és jóakaró áldozatkészség szelleme éled föl mindenben. Amit pártoskodás, civódás, perpatvar szétválasztott, megbolygatott, ízekre szedett, most pillanat alatt csodálatos egységbe forr össze. A régi csöpp tucat-ember felülmúlja önmagát: hőssé növekszik.

*

244. Tanítónak, nevelőnek mondjuk a háborút, de ez eme hivatásoknak inkább a fegyelmező, büntető, operatőr feladatát végzi. Nem gyógyító orvos, s még kevésbé kegyelmet osztó, üdvösséget hozó megváltó. Az említett jó következményeket csak akkor idézi elő, ha az egyesekben s a nemzetekben még megvan az erkölcsösség, vallásosság egészséges magva, csak akkor, ha a vallással együtt működhetik. Ahol gyógyítóvá, lélekfinomítóvá, felfrissítővé nem lehet, ott őrjöngő fúria lesz belőle, mely árt és rombol. Ilyenkor vérszomjas vadállatokká teszi a tömegeket, s minden nyers ösztönt, vétkes hajlamot démoni erejűvé fejleszt.

*

245. Bizonyos, hogy a hazaszeretet nagyokat művel, hősi lelkületet teremt, nagy tettekre, véres áldozatokra készt, csillogó fátyollal fedi a harc borzalmas ábrázatát. De a hazaszeretet hatalmának és tartalmának határa van, és a kudarcok fogyasztják az életerejét. A hazaszeretetet a vallásosság teszi magasztossá, az önt belé emberfölötti erőt, elpusztíthatatlan életet.

*

246. A vallás csöndes, nyilvános diadalt arat háború idején. Ilyenkor nemes, szeretettől izzó boszút áll azért a kegyetlen bánásmódért, melyben a béke napjaiban részesült. A hit szelleme nagylelkűen azoknak is odanyújtja segítő kezét, kik azelőtt megvetették, szidalmazták; megindít sok szívet, mely azelőtt elzárkózott előle; templomait végre ismét zsúfolva látja; megáldja a harcba induló hősöket és imáinak láthatatlan galambseregével kiséri őket. Kegyelmet közvetít a győzelmekben és csatavesztések idején, a fáradalmak és sebesülések alkalmával.

*

247. A nemzetek nagy küzdelmében egyedüli semleges nagyhatalom: a keresztény szeretet arra törekszik, hogy barátnak és ellenségnek jót tegyen, a háború csapásait, a durvaság ejtette sebeket enyhítse és gyógyítsa. E célra való törekvésben nem ismer fáradságot; erejét, intézményeit, pénzforrását, adakozásait folyton nagyobbítja, megszázszorozza; mindenütt dolgozik, mintha ezer keze volna. A golyózáporban rettegést nem ismerve halad előre. Pártját fogja a letörteknek, a legyőzőtteknek is. Jaj annak a leigázott népnek, mely a vallás segítségét, a keresztény szeretet vigasztalását ellökte magától! Elpusztul – nem a hadseregét ért vereség következtében, hanem azon veszteség miatt, amelyet hite, vallása szenvedett.

*

248. Csak a vallásosság erősíthet s nemesít olyanná egy-egy nemzetet, hogy az a győzelem babérjából nem formál halotti koszorút. Ehhez még annyi, sőt talán még több erkölcsi erő kell, mint a harcban való helytálláshoz. Hazám, emlékezzél! Az 1870-iki dicső győzelem után mily szomorú szemfényvesztő korszak következett, amely bennünket szellemi, vallási, erkölcsi fejlődésünkben messze hátravetett?! Hogyan igázott le győzelmünk s hogyan kerültünk a legyőzötteknek szellemi rabszolgaságába!

*

249. De hagyjuk e keserű emlékeket! Ennek a tragédiának nem szabad ismételődnie. Minden tehetségünk oda fog irányulni, hogy győzelmeink hosszú sora – ó Nagyhatalmú, add már mielőbb a döntő diadalt! – ne végződjék kereszténytelen, vallástalan, istentelen elbizakodottságban.

*

250. A jó végnek, az igazságos, dicsőséggel végzett háború jó aratásának egyedüli biztosítéka a vallásosság, a keresztény hit és önzetlen szeretet lehet. De azok megvetésre méltók, a haza átkai, kik a harc iszonyú kínjai közepette a kereszt lábánál csúsznak-másznak ugyan, a háború végeztével azonban lábukkal tapossák a Megfeszítettet; kik a küzdelemben Isten után kiáltoznak, a békében pedig mitsem akarnak tudni róla; kiket bűnbánatra kényszerítenek a háború rémségei s a győzelem mámorában régi bűneik karja közt dőzsölnek; akik a háború kezdetén bezárták ajtóikat az erkölcstelen irodalom és szemérmetlen művészet előtt s a háború után – ismét meghívják mindkettőt magukhoz; kik most a vallási békét hirdetik s mihelyt a nagy béke harangszava zendül, újra kiássák rozsdás csatabárdjukat és orozva törnek rá bajtársaikra, a küzdelem osztályosaira – joggal, tisztességgel semmit sem törődve. Közönséges, alávaló eljárás, mely sokakat lealjasít, a hon megcsalása, a fegyveres győzelem eredményének, a nemes hazafiák vére folyásából táplálkozó gazdag aratásnak meghiúsítása volna ez.

*

251. Mi megtesszük a magunkét. Először is a háború szenvedéseiből jótetteket, áldozatot, szeretetet akarunk kipattantani; oktatgatjuk bátor katonáinkat: hogyan alakíthatják át a szenvedést, a válás fájdalmát, a súlyos lelki gyötrelmeket, az aggodalom, a gondok terhét tetterővé, megfeszített munkává, tehát hogyan emelkedhetnek ki a szenvedés hullámai fölé. S nekünk itthon hagyottaknak sem szabad mögöttük maradnunk. Tartsuk az erőnket folytonos működésben s ne engedjük át a fájdalomnak és aggódásnak, hanem fokozott munkakedvvel minden téren hasznos munkát keressünk tehetségünknek. A kényelmes, elpuhult, élvezeteket kereső, mértéket nem ismerő életmód igazán megalázó mostanában, mikor a mieink ellenséges földön a legnagyobb nélkülözésben élnek.

*

252. Föltétlenül szükséges, hogy jámbor szívek, a háború rémségeivel kapcsolatos minden szenvedést imádság, jószándék, áldozathozatal és istentisztelet, bízó könyörgés és buzgó hálaadás szárnyain a vallásosság tiszta, szent légkörébe emeljenek. E magaslaton maga a harc is megszentelődik, megpróbáltatásai könnyebben viselhetők, érdemet szerzőn gyümölcsözők. Ebben a tekintetben is jó példával járnak elől a mieink. Templomból mennek a harctérre, a hazai és az ellenséges föld oltárairól gyűjtik magukba a kitartás szellemét, fájdalmat és sebet imádkozva, drága áldozatként hordoznak, imával ajkukon mint örökön élő áldozat szállnak Istenünk elé. Az imádság szelleme és az áldozatkész lelkület kösse ezután is az itthon levőket a messze küzdőkhöz, hogy a harc igazi „Istennel való viaskodás” legyen s így meghozza az óhajtott, áldott eredményt: Isten békéjét.

*

253. Legelső kötelességünk pedig: a szeretet. Küzdelmünk borzalmait: – a harcmező rémes jeleneteit, a pusztulás szörnyű képét, a megcsonkított testeket, a vérben úszó hullákat, a tömegsírokat, az özvegyek és árvák sebzett szívét – ez ragyogja be meleg, aranyos napsugárral. Már a háború kitörésekor azonnal munkába kezdett a szeretet, senkit se hagyott tétlenségben, kivétel nélkül mindenki számára jelölt ki munkakört áttörve a kor, származás- állás- és vagyon-különbség korlátait; mindnyájunkat foglalkoztat s megadóztat folyvást. Ha a háború a szenvedések leglángolóbb heve, nosza fűtsük vele a szeretetnek bőven termő melegágyát!

A szenvedés művészete

254. A szenvedés művészete: életművészet; az életbölcsesség legjelentősebb, nélkülözhetetlen föltétele a tűrni tudás. Mindenekelőtt ezt jegyezd meg! Hogy milyen jelentősége lesz életedben a szenvedésnek, ez tőled, a magad szabadakaratától függ. A megpróbáltatás önmagában véve se nem jó, se nem rossz; nem jóbarát, nem ellenség. Általad lesz azzá, amivé teszed. Nyers anyagnak tekinthető, melyet lelked kétféleképp dolgozhat fel: méregnek vagy orvosságnak; romboló robbantószernek avagy hasznos hajtóerőnek használhatod.

*

255. A lélek maga formálja a testet; szenvedésünket is lelkünk alakítja. Szellemünk pecsétje, jelleme és értéke szenvedésünkön tükröződik vissza. A szenvedés milyenségétől semmi sem függ, minden a szenvedés elviselésének módján fordul meg, ez pedig egyes egyedül az akarat munkája. A szenvedésben magában nincs semmi jó, az akarat varázsa válthat csak ki hasznot belőle; a kín nem szükségképpen rossz, hanem a gonosz vagy gyönge akarat teszi azzá.

*

256. Sok szomorú pusztítást okozott az életben a szenvedés: a lelket durvává vagy elkeseredetté teszi, a hitet és bizalmat irtja, az akaraterőt megtöri, a szenvedélyek, különösen az alkoholizmus rabjává aljasít. Ennek a lelki elgyöngülésnek azonban nem okozója, hanem csupán felderítője a szenvedés. Ruysbroek, egy régi misztikus élesen fejtegeti: „Ha az ember a szenvedésben türelmetlenkedik, nem a megpróbáltatás hozta rá ezt a tökéletlenséget, hanem csak felfedte azt az elégedetlenséget, amely eddig rejtve volt benne. Ugyanaz történik vele, ami az ezüsttel befuttatott rézfillérrel: mielőtt tűzbe kerülne, tiszta ezüstnek látszik, de ha tűzbe dobják, mindjárt kitűnik rézvolta. Nem a tűz változtatta rézzé, csupán megbizonyította, hogy az ezüstszín rezet rejtett.”[46]

*

257. Ugyanezt az igazságot így magyarázza Szent Ágoston: „Miként egy és ugyanazon tűzben az arany csillog, a salak pedig kormosan füstölög, és ugyanazon cséplőgépben a szalma megtörik, a mag pedig tisztán pereg ki, miként az olaj nem keveredik össze a leülepedő aljjal, bár egyazon prés nyomása alól került ki mindkettő: ugyanígy választja ki, tisztítja és dicsőíti meg a jókat a sors, mely a gonoszakat égeti, megsemmisíti, a kín örvényébe húzza. Ezért történik aztán, hogy egyazon látogatás idején a gonoszok átkozzák és szidalmazzák Istent, a jók meg segítségül hívják és dicsőítik őt. Így ismerhetjük meg nem ugyan a szenvedés, hanem a szenvedők természetét. Ha a szél fuvalma szemét fölött száll ál, kiállhatatlan szagot visz szerte, ha azonban nárdus érintette a fuvalom szárnyát, kellemes illatot áraszt mindenfelé.”[47]

*

258. A szerencsétlenség és szenvedés legtöbbször kihívóan utunkat állják és védelemre kényszerítenek. Ez határozottan megengedett dolog, sőt egyenesen kötelességünk is lehet. De az ilyen önvédelemnek is van határa. Aki elkerülhetetlen sorsa ellen indul rohamra, fejjel megy a falnak. Aki életét minden áron minden szenvedéssel szemben el akarja sáncolni, nevetségessé teszi önmagát. Az önvédelem helyes; de oktalanság bosszús izgatottsággal és ellenállással kimeríteni erőnket. A józan ész is megadást és türelmet tanácsol ilyenkor s ezt tartja a keresztény felfogás is nemes magatartásnak és az erény magaslatára is emeli.

*

259. Megadás, türelem – könnyen félreérthető kifejezések. Pedig nem azt jelentik, hogy az akaratát vesztett ember legyőzötten eltiporva a sors kénye-kedvének magadja magát, hogy az ember kínlódjék és hányódjék-vetődjék, mert úgysem tud segíteni ügyén, sem védekezni a baj ellen. A csupán szenvedőleges magatartás nem nevezhető erénynek. A keresztény türelem nem szenvedő, hanem tevékeny állapot, nem lemondás az akaratról, hanem erős, sőt hősies akarás: a szenvedésnek szabad elvállalása.

*

260. Hát akarhatja igazán valaki a szenvedést, mikor az önmagában semmi jót sem tartalmaz és valódi rosszá válhatik? Arról szó sincs, hogy a szenvedést magát kívánjuk, csak azt mondjuk, hogy az ember nagyon is óhajthatja azt, amit Isten akar, aki a szenvedést rá küldi, még pedig éppen az ő javára, és sohasem küldi kegyelmének segítsége és vigasztalása nélkül. Isten akaratát teljesíteni! ez a türelem lényege és ismertető jegye, ebben rejlik annak mindent elviselő, emberfeletti ereje, felemelő, megnyugtató hatása. „Nem érzitek – szokta mondani Pazzi Szent Magdolna – mily végtelen édesség van e szavakban: Isten akarata!”

*

261. A türelmetlenség, a szenvedéssel szemben makacs ellenállás korlátozzák a szabad akaratot s az embert a hatalmasabb erő rabszolgájává, foglyává teszik. A szabad akaratnak legnemesebb működése: Isten akaratának teljesítése. Szerencsétlenségben az Úr akaratán való megnyugvás felszabadítja, függetleníti akaratunkat a szenvedéssel szemben. A türelem benső szabadságunk visszanyerése. Tehát őszintén, sőt örömmel akarhatjuk a szenvedést, nem azért mert kín, hanem mert Isten akarata és küldöttje. Bizony elébe léphetünk szabad emberekként, sőt üdvözölhetjük a fájdalmat Ruysbroek szavaival: „Köszöntelek kedves, egyetlen, hűséges barátom; bizony most nem számítottam rád, nem is vártalak; de annál nagyobb alázattal hajlom meg elötted.”[48]

*

262. Isten akarata az én akaratom: megpróbáltatásainkban ez a legtermészetesebb egyszerűség s a legmagasztosabb nagyság, a legegyszerűbb és legnagylelkűbb érzés és akaratnyilvánulás. Azért tanított az Üdvözítő az Olajfák hegyén így imádkozni: Ne az enyém, hanem a te akaratod legyen meg. Azért mondta el előttünk e szavakat: „A poharat, melyet nekem Atyám adott, ne igyam-e meg?” (Jn 18,11) Ez a léleknek elmerülése Isten akaratában, a vele való egybeolvadás. Ilyenkor teljesülnek e szavak: „Aki életét elveszti énérettem, megtalálja azt;” (Mt 10,39) az Isten akaratába való teljes önátadás által látszólag elveszti életét és szabadakaratát, de valójában biztos őrizetbe helyezi és megtartja azt. „Béketűrésben bírjátok lelkeiteket.” (Lk 21,19)

*

263. A türelem vitorla, mely magától nekifeszül a szélnek s a heves vihart is a saját céljaira használja fel. A hajónak biztos mély járatot és könnyedén lengő haladást biztosít, sima, egyenes utat vág a hömpölygő hullámhalmok közt; míg a türelmetlen háborgás és rombolás a hajót ide s tova dobálja, vizet meg iszapot kavar fel hiába.

*

264. Senki sem tagadhatja, hogy jobb a szenvedésben türelmünket megőrizni, hogy ez bölcsebb, nemesebb, bátrabb eljárás, mint a zsémbelődő izgatottság és zúgolódás vagy a férfiatlan jajveszéklés. Ámde a derűs szenvedés sokak előtt lehetetlen követelésnek, természetellenes túlzásnak tűnik fel. Való az, hogy a jókedvű szenvedés nem parancs. Csupán annyi a kötelességünk, hogy az élet terhét Krisztus példája szerint keresztény türelemmel és megadással viseljük. Ha ennyit teljesített az ember s azután a vallás segítő erejének és vigasztaló eszközeinek felhasználásával a keresztény szenvedés művészetében magát tovább tökéletesiti, akkor az örömérzés önmagától megjő; kezdetben csak röpke aranysugárként fog a szenvedés felhői közül ki-kivillanni, aztán hosszabb ideig tündöklik s végül arannyal átszőtt kék égboltként fog ráborulni szenvedésünk minden napjára, életünknek minden megpróbáltatására.

*

265. Az öröm nem annyira kötelessége, mint inkább jutalma a keresztény szenvedőknek. Ezt a csodás virágot és édes gyümölcsöt a szenvedés vad törzse megtermi, mihelyt a vallásnak áldott kertjébe ültetődik, itt gondos ápolásban részesül és az ég harmata rászáll. Hartmann Ede is elismeri: „A vallásos érzésnek jámbor és épületes emelkedettsége oly magasztos boldogságot tud biztosítani, hogy minden földi szenvedésből kiemel.”[49]

*

266. E vadhajtás nemesítése belülről halad kifelé a szándék tisztulása és megszentelése, ima és áldozathozatal által, a szentségek vétele, az Isten segítségébe és az örök jutalomba vetett remény által (Mt 5,12), de mindenek fölött a szeretet gyakorlása útján. Az Isten iránti szeretet a másodrendű okoktól való szándékos eltekintéssel – ezeken akad meg legtöbbször a természeti ember – minden szenvedést Istentől származtat s azokban az Atya jóságának követeit, látogatásának jeleit látja. Minden megpróbáltatást Istentől származtat s mindjárt Istenre vonatkoztat, mert szíve szándéka: Isten akarata szerint, Isten dicsőségéért szenvedni. Az Istenbe vetett hitnek, szeretetnek, az Isten közelségének fényes lángnyalábja íme áthasította a szenvedés éjszakájának sötétjét.

*

267. A keresztény szenvedés imaszóra nyitja ajkunkat s már ezért is valami magasztos valóság. A szükségben az ima vigasz és erősség. Aki ehhez nem ért, bizony szerencsétlen; mert néma a lelke Istenével szemben, és minden kínját csak szíve legmélyén kell elsírnia. Szerencsétlen, aki csak magával tud szót váltani: többnyire nyomasztó kényszerképzelődés útvesztőjébe jut az ilyen elme. Másokkal beszélni néha jó, sokszor mitsem használ. Istennel társalogni már önmagában is vigasztaló és mindig kegyelmet szerző. „Egy imát sem hallgat meg biztosabban Isten, mint a szenvedéshez erőért és kitartatásért esdő sóhajtást.”[50] Az apostol egyszerű szavaiban: „Szomorkodik valaki közületek? imádkozzék!” (Jak 5,13) több bölcsesség van, mint sokan hinnék.

*

268. A szenvedés súlya természetesen az imát is nehezebbé teszi. Suso szerint: ha az embert olyan szenvedés gyötri, hogy csak a fájdalom kínját érzi, akkor ez a keserűség maga könyörög az Istenhez mély bensőséggel; a nagy kesergés Isten előtt kedves imádsággá válik.[51] Hasonlót mond Szalézi Szent Ferenc is: „Ha nem tudsz hosszasabban imádkozni, akkor arra törekedjél, hogy gyöngeséged váljék Isten-imádássá: ajánld kínod annak, ki annyira szerette nyomorúságunkat, hogy – miként az Énekek éneke zengi – eljegyzése napján örömkoszorújába fonta”. Ha olyan dermesztő a fájdalmad, hogy a szó is ajkadra fagy, hallgatásod fog helyetted szólni, az ég felé szállni.

*

269. Az egyházat a Szentlélek élteti, a vigasztalás Lelke. Ő tanít a vigasztalás szavaira s ellát a bánat enyhítésének minden eszközével. Az egyházi év, az ünnepek, az istentiszteletek a vigasztalódásnak kimeríthetetlen alkalmai. Fönséges ünnepnapokon újra meg újra teljesül a próféta jövendölése: És leszen az napon: hogy édességet csöpögnek a hegyek, a halmok tejjel folynak és Juda minden patakja tele lesz vízzel, kútforrás fakad az Úr házából és megöntözi a tövisek völgyét. (Joel 3,18)

*

270. A templom az izraelitáknál menhely volt. Azért kéri a zsoltáros azt az egyet, hogy az Úr házában lakhassék, mert ott Isten hajlékában rejtve érzi magát a veszedelem napján és kősziklán állónak, (Zsolt 26,4 s köv.) Isten arcának rejtekében védve tudja magát az emberek háborgása elől. (Zsolt 30,21) Nekünk, keresztényeknek az Isten háza végtelenül magasztosabb értelemben vett menhely, mert itt találjuk Azt személyesen, bár testi szemünk elől elfályolozottan, akinek szenvedése a mi szenvedésünk váltsága, ki magához hí, hogy felüdítsen minden szenvedőt. (Mt 11,28) Itt mindenki egyesítheti fájdalom-áldozatát az Üdvözítő keresztáldozatával és a legnagyobb lelki tikkadtságban, kimerülésben is örömmel meríthet vizet az Üdvözítő kútforrásaiból. (Iz 12,3)

*

271. Katonáinkat a váratlan zászló alá szólítás egyszerre odaállította a háború borzalmai elé, végét nem látható megpróbáltatások és veszedelmek, kín és halál, az elválás szívfacsaró fájdalmainak viharába. S mi volt az első dolguk? Fölszólítás nélkül, sűrű csapatokban vonultak az Isten házába, a gyóntatószékekhez. Ennél szebbet, többet, okosabbat nem is tehettek volna. Kövessétek minden nagy szerencsétlenségben, minden szenvedésben ezt a példát! Legelső sorban: rendet teremteni bensőnkben, békét kötni Istennel, a hibákat kiirtani, jóvá tenni s ezáltal a fájdalom méregfogát kitörni – ez a keresztény szenvedés-tudomány.

*

272. És ti szomorkodtok? kérdi szíves részvéttel az Emmausz felé haladó két tanítványt a Feltámadott. S miután szívük sebét fölfedi, előbb a Szentírás vigasztaló szavaival gyógyítgatja, hogy melegedni kezd a lelkük. De aztán átnyújtja nekik a leghatásosabb orvosságot, amit csak adhat: önmagát az eucharisztikus kenyér alakjában. (Lk 24,13 s köv.) Ez volt s ez marad a legerősítőbb eledel, a legédesebb frissítő, a legmegnyugtatóbb vigasz a szenvedéstől sebzett lélek számára.

*

273. Szenvedni szeretetből… és: Szeretni szenvedés árán… a szenvedés művészetének alapelvei! Isten és Krisztus iránt való szeretetből kell szenvednünk és saját fájdalmunk árán kell a szeretet értékét megismernünk és részvétünket éreztetnünk másokkal szemben. A szenvedés a nemes szívek szeretetét növeli, az önzőkét az irigység békóiba kötözi. A nem keresztényi szenvedés önzővé, szeretetlenné tesz s még a természetes részvétet is kiöli a szivből.[52] A keresztény fájdalom résztvevő és bőséges a szeretetben.

*

274. Igazán elszomorító, hogy a szerencsétlenség és búskomorság, mily szűkkeblűvé, önzővé teszi, durvává, barátságtalanná, mogorvává, követelődzővé változtatja szívünket embertársainkkal szemben. Pedig ezt nem volna szabad engednünk. A magunk nehéz megpróbáltatása ne tegyen mások szenvedései iránt érzéketlenné, inkább finomítsa megértésünket, öntsön mélységes részvétet belénk azokkal szemben, kiknek épp olyan súlyos vagy talán még súlyosabb a keresztjük, – kényszerítsen arra, hogy vigasztalással és segítségünkkel melléjük álljunk, saját szívünk szeretetének balzsamát embertársunk fájdalmára enyhítően hintegessük.

*

275. A szenvedéseinkben Istentől ránk bocsátott vigasztalásokért akkor adunk méltó hálát, ha abból más szenvedőnek juttatunk. Jól megértette és magasztos szavakban teszi ezt a mi szent kötelességünkké is a nemzetek apostola: „Áldott legyen az Isten és a mi Urunk Jézus Krisztus Atyja, az irgalmasság Atyja és minden vigasztalás Istene, ki vigasztal minket minden háborúságunkban, hogy vigasztalhassuk mi is azokat, kik mindenféle szorongatásban vannak, intelem által, mellyel mi is intetünk az Istentől. Mert amint bőven részesültünk Krisztus szenvedéseiben, úgy bőséges a mi vigasztalásunk is Krisztus által. De akár háborgattatunk, a ti intéstekre és üdvösségtekre, – akár vigasztaltatunk, a ti vigasztalástokra van az, mi megszerzi azon szenvedések eltűrését, melyeket mi is szenvedünk. Úgy hogy a mi reményünk erős tirátok nézve, tudván, hogy amint társak vagytok a szenvedésben, úgy lesztek a vigasztalásban is.” (2Kor 1,3 s köv.) A keresztény szeretet mindenben osztozik: a szenvedésben is, a vigasztalódásban is.

*

276. Ha a fájdalom örvénylő mélyében úgy érzed, hogy számodra sehol sincs vigasztalás, eredj! vigyél valami nyomorgónak, bánkódónak vigaszt, segítséget. Benső lelki feszültségednek levezető szelepe lesz ez a tetted. Tapasztalni fogod, hogy a saját szomorú helyzeted nemhogy akadályozna, hanem inkább segít mások megnyugtatásában.

*

277. A vigásztalas nagy művészet. Csak a szenvedés és a szeretet tanít meg rá. A vigasztalóknak érdekes faja van megrajzolva Jób barátainak alakjában. Ő maga is terhes vigasztalóknak mondja őket, kik telve vannak hiábavaló igékkel, kiknek a részvét megmozdította ajkukat, de nem a szívüket. (Jób 16,1 s köv.) Addig jók voltak, míg a fájdalomra való tekintettel hallgattak, de mihelyt beszélni kezdtek, mindjárt ingerelték és boszantották őt; mert szeretetlen, önkényesen ítélkező, komoly ítélőbírákként rohantak rá és fájdalomsóhajait a saját mérlegeikkel fontolgatták. Még ma is vannak ilyen terhelő vigasztalók, kik a szenvedővel nagy fennen beszélnek, a lélek izzó fájdalmaira a szívtelenség hideg szavait csöpögtetik s türelmetlenkednek, ha a másik nem érzi magát mindjárt megnyugtatottnak.

*

278. A jó vigasztaló első tulajdonsága: figyelem és tisztelet a szenvedővel szemben. Aztán: egész szívvel kell átéreznie a szenvedést s azt az Istennek ajánlani, mint a saját fájdalmát. Sok szóra nincs szükség! Jézus és Mária szenvedésük hegyormán néma tekintetükkel vigasztalták egymást. Néha mindennél jobban vigasztal a résztvevő sírás, ahogy Jézus sírt a bethániai Máriával. De ha szólunk, mindenesetre ne csak a nyelvünk járjon, hanem a szeretet mélységéből a lelkünk beszéljen. És édeskésen gyöngéd szavakra sincs mindig szükség; helyesen alkalmazott, erélyes, acélos szavakkal sokszor jobb hatás érhető el, mert a meggyöngült akarat sokszor erős felrázásra szorul.

*

279. Vigasztalódjál a vigasztalással. Ahelyett, hogy folyton a magad szerencsétlen sorsán töprengsz, vesd szemed a másokéra. Ne a magad terhének elviselhetetlensége, a mások baja is forogjon elmédben. Ne magadon síránkozz, gondolj részvéttel azokra, kiknek még keservesebb a sorsuk; ne koldulj másoktól enyhülést, inkább te osztogass vigaszt másoknak. Ha így cselekszel, nem is jut eszedbe, hogy mi bajod is van. A magad kínjától szabadulsz meg, mikor embertársad terhe alá teszed a válladat. Ha beteget ápolsz, a saját szíved sebét hegeszted. Szomorúakat vigasztaltál és a te lelked is felüdült. A más fájdalmát törekedtél enyhíteni s a magadénak sajgását szüntetted meg. Adtál s íme! nyertél. Benned teljesült a próféta szép jövendölése: Ha a szorongóknak megnyitod szívedet és a szomorúak lelkét reménnyel táplálod, akkor feltámad, mint a hajnal a te világosságod, és gyógyulásod hamarább jő. (Iz 58,8 s köv.)

*

280. Vigasztal a vigasztalás. Nagy arányokban tesszük és tapasztaljuk ezt háborús napjainkban. A minden szívet betöltő fájdalom mindnyájunkat könyörületre indított és szolgálatkészségre ösztönzött. Közös a szenvedés, de közös a szenvedésben való segítés is, s ez a közös támogatás, és egymás vigasztalása könnyebbé és nemesebbé teszi az általános fájdalom terhét. A fékevesztett, vérengző szenvedélyre, a borzalom és gyűlölség szörnyű drámájára a szelíden mosolygó, fáradságot nem ismerő jótettek fényes sugárözöne ragyog. A vadul hullámzó, vérpiros tengeren a keresztény szeretet meleg, nyugodt Golf-árama ömlik tova.

A szenvedő egyház

281. Fénelonnál olvassuk: „E világ szenvedése az irgalom tisztítótüze. Mégsem szenved itt senki sem úgy, mint azok a lelkek, kiket Isten a másvilágon tisztít, nemesít. Ki tud úgy szenvedni, mint ők, hogy ne az Úr kezének kegyetlenségét érezze, hogy ne keressen enyhülést; ki tud szenvedni türelmetlenség, a szenvedés idejét megrövidíteni kívánó lázadozó erőlködés nélkül; ki tud tűrni békés szeretettel, mely minden napot szívesen fogad; fájdalom, kínok közt ártatlan örömmel; végül van-e itt alázatos szenvedő s olyan egyszerű lélek, ki a szenvedésben alig gondol arra, hogy áldozatot hoz Istennek? Próbáljunk ilyen tisztítóhelyet alapítani e földön, amint kórházakat szokás emelni.[53]

282. Vagy tisztulás vagy kárhozat! Nem kevesen haragjukkal, dühöngésükkel, káromlásukkal és átkaikkal pokollá teszik szenvedésüket. Egészen ilyen a kárhozottak kínlódása, daluk ép ily rémes. Mégis jobb a szenvedés idejét lelki tisztulásra használni olyanformán, hogy az ember utánozza a tisztuló lelkek csöndes, nemes, örvendve reménvkedő szenvedését.

*

283. „A tisztítótűzben a békeség és fájdalom csodás egysége van jelen. Az ember itt mindent Isten ajándéka gyanánt fogad. Ezen fájdalmaknál nincs akarat-ellenállás. Boldog az, ki teljes odaadással, minden ellenkezés nélkül készséges béketűréssel tud szenvedni. Semmi sem csökkenti s édesíti meg annyira a szenvedést, mint ha az ember ily lelkülettel fogadja magára.” (Fénelon.)[54]

*

284. A tisztuló lelkek hűséges társai a szenvedésben azoknak, kik az érintkezést velük fenntartják. Mert úgy megértik s átérzik fájdalmainkat, ahogy azt élő nem értheti s érzi. Érdemes felkeresni őket, tanulni tőlük s fönségesen nyugodt, derűs szenvedésüket szemlélve nyugtatgatni saját fájdalomban fuldokló lelkünket.

*

285. Mindaz, amit hitünk róluk és szenvedéseikről tanít, szomorú sorsunkban közelebb hozza hozzánk őket, mint a mennyei szenteket, kik ugyan valamikor szintén szenvedtek, de most már a szenvedés országából elragadtattak. A tisztítóhely megtanít rá, mily kevés jogunk van zúgolódó panaszra. Nemcsak azért, mert a tisztítótűz szenvedéseinél a mi fájdalmaink sokkal kisebbek s könnyebben viselhetők, – mert a földi szenvedés Fénelon szerint az irgalom tisztítótüze, a tisztítótűz kínjai pedig az igazságosság lángtengere – s éppen ezért a szenvedő lelkeknél jobb helyzetben vagyunk, mert hatalmunkban áll minden szenvedésünket teljes értékben jócselekedetté és örök érdemmé változtatni. Mily boldogoknak éreznék ők magukat, ha hozzánk hasonló szenvedéseik volnának; de ők már éjszakában élnek, ahol cselekedni nem tud többé senki.[55]

*

286. A keresztény hit és krisztusi szeretet még hatásosabb és értékesebb vonatkozásokkal kapcsolja össze a földi és földöntúli szenvedőket. Nemcsak ők vigasztalnak minket, hanem mi is enyhíthetjük az ő kínjaikat, nem puszta bátorítással, hanem érezhető segítéssel. Még pedig éppen a saját szenvedéseinket ajándékozhatjuk nekik mindennél értékesebb adományként. Szenvedéseinkkel könnyíthetünk az ő szenvedéseiken, azokat, megrövidíthetjük, keserveinkből számukra üdítő italt készíthetünk, mely után annyira szomjaznak.

*

287. Ez a nagyszerű tény a szentek egyességének s az elégtétel megváltásának törvényén alapszik, melyen a mi megváltásunk is épült. Ugye: ragyogó fényt bocsát a szenvedés éjjelébe az a tudat, hogy a szenvedés legegyszerűbb módon szeretetté változtatható; mily megnyugtató bizonyosság, hogy az áldozatos szeretet bármely cselekedete enyhíti a szegény lelkeket, nekik vigaszukra, üdvükre lesz; – ugye boldogság azokon segíteni, kik hozzánk tartoznak, nekünk drágák, feledhetetlenek, kiknek távozása még most is nyilt sebként sajdítja szívünket.

*

288. Ha nagyon nehéznek találod a szenvedésnek reád nehezedő igáját s lelked bánatosan mered a sötétségbe, kérlek: zarándokolj a tisztítóhely mezőire. Amint az ember a fájdalomnak ezen nyugodt, békét lehelő, örömtől átlengett birodalmába lép, csend és nagy nyugalom szállja meg a lelkét, melynek hatása alatt a legvadabb gyötrelem is megtanul hallgatni, önmagán uralkodni. A tisztítótűz szenvedéseinek világánál a valóság fénye öleli majd körül a mi szomorúságunkat is. Ekkor jut az ember tudatára annak a nemes célnak, melyre a szenvedés irányul. Ekkor látjuk meg: mily boldog ez az élet, melyben a szenvedések ellenére, sőt éppen a fájdalom segítségével is tehetünk jót. Ez a vigasztalás is vigasztalódást szül, a segítés lesz segítségünkre s két helyen okoz megkönnyebbülést. A nemesen szenvedő lelkek hálája kíséretében, sok tanúsággal gazdagodva térhet most már vissza a földi életbe a halandó bús szív.

A megdicsőülés fényében

289. A Táborhegyen történt megdicsőülés fényében különös módon ott van a szenvedés árnyéka is. Üdvözítőnk Mózessel és Illéssel határozottan az ő kimúlásáról beszél, mi teljesülendő vala rajta Jeruzsálemben. (Lk 9,31) E helyen fürdött meg a szenvedés a dicsőség fényében, ez a szenvedés felmagasztalásának a kezdete. A szentek szenvedései fölött a Tábor világosságának visszfénye ragyog.

*

290. A vidáman örvendező, az ujjongó fájdalom látványosságát a kereszténység mutatta be a világnak. A szenvedés ezen örömtől zengő énekeiben egyetlen hamis, bántó hang sincs, sem beteges izgatottság, idegesség mellékzöngéje, sem üres kongás nem vegyül belé; egészséges, nemes, alázatos lelkületnek tisztán, ércesen zendülő dallamai ezek.

*

291. Szent István első vértanúnak búcsúzó szavai a fájdalom „énekek éneke”: Íme nyitva látom az egeket és az Emberfiát az Isten jobbja felől állani. (ApCsel 7,55) Folytatják ez éneket az apostolok, kikről tudjuk, hogy az ostoroztatás után vidáman távoztak a főtanács elől, mert méltók voltak Jézus nevéért gyalázatot szenvedni. (ApCsel 5,41) S mily gyönyörű összhangban csendül össze ezekkel a sokat kiállott Pálnak örömujjongása: „Fölötte bővelkedem örömmel minden szorongatásunk mellett.” (2Kor 7,4)

*

292. Majd átveszi a dalt a vértanúk sokezer hangú kara. Ez a dicsőségben tündöklő phalanx, bátor gárda, mely a szenvedéssel küzdő egyház seregének élén halad. Az ő tűrésük példája vonzó, tüzelő, lelkesítő. Vezérei ők annak a beláthatatlan csapatnak, mely évszázadokon keresztül az ő példájukon okult, edződött, lelkesedett.

*

293. Már a vértanúkról szóló legelső iratokban átcsillan a véres, embertelen kínok leírásán az örvendező szenvedés és a nyugodt halál léleküdító fénye. A smyrnai hitközség írja a Philomelium-beli híveknek Szent Polykarpus és társai vértanúságáról: „Az ostorcsapások, a lángok és kínzások nekik kellemeseknek látszottak és kedveseknek; nem hallott az ember egyetlen sóhajtást még akkor sem, mikor már mindkét oldalukból patakzott a vér, felhasított testük benső része feltárult úgy, hogy a nép keserves zokogásra fakadt a szörnyűségek láttán. Mert az Úr, lelkük őre és védője, szólott hozzájuk.” A Diocletianus-féle üldözés idejéből említi Eusebius, hogy férfiakat és nőket egyaránt valami leírhatatlan isteni boldogság fogott el, késztetve őket, hogy önként rohanjanak a máglyák tüzébe. Szent András viharosan lelkes himnusszal üdvözli a keresztet, melyen meg kell halnia: „Ó boldogságos kereszt, mely oly ragyogó fényt kaptál Krisztus tagjaitól, mely után oly régen vágyódtam, annyi éjszakán át sóhajtoztam, ragadj ki engem az emberek közül s vigyél Mesteremhez, hogy általad engem magához fogadjon az, ki rajtad üdvözített.”

*

294. Szent Ágoston mondja: „Crispina vértanú ujjongott, midőn megragadták, a bíró elé vitték, börtönbe vetették, aztán onnan bilincsekben megint elővezették, a bíróság előtt vallatták és elítélték; minden megszégyenítés és szenvedés örömre gyullasztotta, s míg az istentelenek nyomorultnak tartották, ő az angyalok dicsőítő karával énekelt.” Szent Pioniusról meg azt említi: hogy annak máskülönben sápadt arcán a boldogság pírja lángolt, midőn fogságba vitték.

*

295. Szent Dorottya észrevehetőleg oly rendkívül örült sebeinek, hogy a bíró odaszólt hozzá: „Mért rejted fájdalmadat megtévesztő arckifejezés álságába?” „Nem tévesztek én meg senkit; biztosíthatlak, hogy életemben sosem voltam ilyen boldog.” Hasonlóan vall Szent Maximus: „A kín, mellyel illettek, üdít, balzsam minden ütés; minél többet szenved a test Krisztusért, annál több erőben, életben részesül a lélek.” Mikor Szent Carpus, Pergamum püspöke a kereszten függött – mosotygott. Csodálkozva kérdezték: minek örül? „Látom az én Uram fenségét s ezen örvendezem.”

*

296. A fájdalom után való szenvedélyes vágyódásig növekvő szenvedésszeretet nemcsak a szent vértanúknál csodálható; ez a tulajdonság majdnem minden nagy szentnek ismertető jegye. Szent Angéla vallomása szerint ők úgy járnak a szenvedés után, mint zsákmányukra; ha hosszú időn át nem éri őket megpróbáltatás, nyugtalanok, s akkor is, ha fölötte sok vigasztalódásban részesülnek. Izzó kényszer űzi őket, hogy Krisztushoz egészen hasonlók legyenek, az Ő szenvedéseit átéljék. Újra meg újra fellángol bennük a szenvedés utáni vágyakozás. Éppen azért ők nagy tiszteletet éreznek a szenvedéssel szemben és többre becsülik, mint a csodatevő hatalmat és az elragadtatást. Az életükkel együtt szeretik a szenvedést, és fájdalom nélkül az élet sem kell nekik. Szent Terézia: Szenvedni vagy meghalni. Pazzi Szent Magdolna: Ne haljak meg! szenvedjek! Regisi Szent Ferenc: „Megvallom, hogy az élet nekem elviselhetetlen volna, ha Krisztusért semmit sem szenvednék; a szenvedés az én egyetlen vigasztalásom ezen a földön.”

*

297. Szent Bernát a 90. zsoltár 15. versének „vele vagyok a szorongatásban” szavaihoz ezt a kérést fűzi: Uram! hát bocsáss rám örökös szomorúságot, hogy mindig velem légy. Szent Gertrud szépen mondja: Ha Isten az emberben semmi okot sem talál, amiért az kegyelmére és jelenlétére méltó volna, akkor testi és lelki szenvedéseket és szorongatást küld rá, hogy alkalma legyen vele maradni, hogy beteljék az Írás: „Közel van az Úr azokhoz, kik töredelmes szivűek”, (Zsolt 35,19) és: Velük vagyok a szorongatásban.

*

298. Szienai Szent Katalin szerint a kizárólagos önszeretet a betegséghez, üldöztetéshez, benső vigasztalansághoz, súlyos veszteségekhez még önmagunk okozta keserveket is fűz; bosszúságot, sőt embertársainkkal szemben igazságtalanságot, szeretetlenséget szül. De ha az önszeretet megfürdik az Üdvözítő vérében, akkor a lélek saját akaratosságától megszabadul; s ha ettől megtisztult, nem érez már akkor a szív semmi fájdalmat, mert a folyton ellenkező akarat az, amely a kínban kínos, a fájdalomban fájdalmas. Ha azonban akaratosságunk leszerelt s Isten akarata az egy úr lelkünkön, akkor a szenvedés élvezet.[56]

*

299. Ferreri Szent Vince nagy szenvedések idején meg szokta köszönni Istennek, hogy Fiának kelyhéből neki is juttatott. Avilai Szent János mondása: A szomorúságban egyszer kiejtett Áldott legyen Isten! többet ér ezer Hála Istennek!-nél, melyet jó sorsunkban hangoztatunk. Épp így gondolkozik Chrysostomus: „Baj ért? Ha akarod, elváltozik az. Köszönd meg Istennek, s a baj már is érdem.”

*

300. Keresztes Szent János: „Ne lepjen az meg titeket, hogy oly nagy szeretetet mutatok a szenvedés iránt. Mikor Toledóban raboskodtam, Isten felvilágosított engem a szenvedés hasznáról és értékéről.” Szent Lajos, francia király a keresztes háborúk alatt török fogságba került. Később így nyilatkozott az angol uralkodó előtt: „Teljes szívemből köszönöm Istennek ezt a rabságot, jobban örülök az Úr által nekem akkor juttatott türelmemnek, mint ha az egész világot meghódítottam volna.”

*

301. A tiszteletreméltó, keresztről nevezett Johanna szörnyű betegségeiben mindig jókedvű és barátságos volt. Zeneszerszámnak képzelte magát az Alkotó kezében; nagy fájdalmai közt bizalmas buzdítást hallott a lelkében: Rajta, testvérem, csendüljön fel dalod Isten dicséretére kereszted hárfáján! Szerte mindenfelé sok asztaltársa van az Úrnak, kereszthordozó segítsége annál kevesebb.

*

302. A sokat betegeskedő de Paul Vince szokta mondani: Ha tudnók, mily drága kincs van betegségeinkbe rejtve, épp oly hálával vállalnók azt magunkra, mint a legnagyobb jótéteményeket fogadjuk. Midőn kongregációja nagy veszteséget szenvedett, így írt: „Mikor láttam, hogy egy idő óta minden oly jól halad, félni kezdtem ezen nyugalom következményeitől, mert Isten az ő szolgáit a viszontagságok által szokta kipróbálni. Áldott legyen hát most az Isten jósága, mely arra a kegyelemre méltatott minket, hogy ily nagy veszteség álruhájában meglátogat.”

*

303. „A szeretet – tanítja Szent Terézia – kiváltképpen az élet minden fáradalmának türelmes elviselésében áll. Aki szeret, a szenvedésben gyönyörűségét leli, sőt belőle új erőt merít.” „Akik a tökélességet elérték, sosem arra kérikaz Urat, hogy őket a szomorúságtól és megpróbáltatásoktól megszabadítsa; mert ők vágyódnak ezekre s oly nagyra becsülik, mint a világ fiai a gazdagságot, az aranyat és drágaköveket, ök tudják, hogy kivált a szomorúság és kísértések idején könnyű meggazdagodni.”

*

304. Szalézi Szent Ferenc kijelentései: „Az a szív, mely a megfeszített Jézust bensőségesen szereti, ragaszkodik az ő vértanúságához, kínjaihoz, megalázásához, gúnyolásához, éhségéhez és szomjúságához is, szóval mindazon méltatlansághoz, mely őt érte. S ha az a kegyelem vár reá, hogy ezekből valamit megízleljen, nagy az öröme afölött.” „Ha rátekintesz arra a földön heverő vesszőre, melyet Mózes a fáraó elé dobott, akkor azt félelmes kígyónak látod; de vizsgáld csak a botot Mózes kezében, ott már csodetevő vessző az, mellyel ő a legnagyobb csodajeleket műveli. Éppen így vagyunk a szerencsétlenséggel: ha önmagában tekinted, borzalmas, – ha Isten kezében látod, kedves, gyönyörűséges.”

*

305. Ki tagadhatja, hogy a szenvedő szentek példája a gyötrődő emberiség számára valóságos áldás és szilárd segítség, melyre támaszkodva sok csüggedő és kétségeskedő ismét talpra állhat? Velünk is megtörténhetik e példák láttára az, ami szent István király szolgájával. Ez a szegény majd megfagyott, mikor hideg télen kisérnie kellett a királyt irgalmasságot gyakorló útjában a szegények és betegek kunyhóiba; végre az jutott eszébe, hogy mindenütt azokba a nyomokba lépjen, melyet ura a mély hóban taposott; ettől oly meleg járta át tagjait s oly kellemes érzés fogta el szivét, hogy nem érezte többé a külső hideget s vígan követhette urát. Könnyebb lesz nekünk is terhünket hordanunk, ha a szentek nyomdokaiba lépünk.

*

306. De hát közönséges halandó hogyan tudná a szenteket a szenvedés megdicsőülésének táborhegyi magaslataira követni? Nos, ha nem is tudjuk őket végigkísérni, érdemes és hasznos rájuk nézni, – miként a hegyoldalon a vándornak kedvet és erőt ad az, ha osztályos társát fenn a csúcson látja. S habár talán nem is érjük el a legmagasabb fokot, de legalább komolyan törekszünk ki – fölfelé a szenvedés szakadékaiból, akkor is felüdít minket a Táborhegy magasztos órája, mikor valóban tudatára jutunk a szenvedés és az isteni vigasztalás áldásos voltának, mikor az égbe vetett remény mint boldog bizonyosság ragyog elénk, mikor az apostollal együtt világosan átértjük, hogy nem méltók a jelen idei szenvedések a jövendő dicsőségre. (Róm 8,18) Múló órák ezek, bizonyos, – de hatásuk, világosságuk soká megmarad a lélekben, miként Mózes arca még akkor is világított, midőn már lejött a hegyről. Boldog a férfiú, kinek tőled vagyon segítsége. Fölmenetekről gondolkodik szívében a könnyhullatások völgyén ama helyre, melyet magának kitűzött. Mert áldást ad a törvényszerző, erényről-erényre mennek, míg meglátják az istenek Istenét. (Zsolt 83,6 s köv.)

A halál álma

307. A halál és a szenvedés rokonok. Egy az eredetük, egy a természetük. A halál a szenvedés legmagasabb foka, betetőzése. A szenvedés a halál kezdete, hírnöke. Minden szenvedés a halál csíráját rejtegeti. A fájdalomból csak akkor fakad élet, ha ez a csíra elsenyved, elpusztul; ha bennünk marad, halált okoz. A világ fájdalma – erősíti az apostol – halált okoz. (2Kor 7,10)

*

308. A halál mindig a szenvedés és fájdalom kisebb vagy nagyobb csapatának kíséretében lép elénk. Király ő s e bús fenségnek oly komoly az udvari népe! E szomorú gyászkíséret ad a halálnak olyan keserves, fanyar színt és ízt. S valóban gyászos a halál; hideg, csontos keze, ha a szivünkhöz ér, megfagyasztja vérünket. Ezt tapasztaljuk szeretteink kimúlásánál s majd a saját halálunknál is.

*

309. A halál, különösen hozzánk közelállónak váratlan halála, mint a villámcsapás: lesújtóan és bénítóan hat ránk. Úgy érezzük, mintha a mi életidegünket is megszakítaná, mintha a mi szívünket törné össze. Mintha életünk minden jelentöségét és tartalmát egy csapásra elvesztette volna; nem tudjuk magunkat elképzelni anélkül, kinek élete úgy egybefonódott a miénkkel, szíve dobbanása egy volt a miénkkel. Halálos fájdalmunkban csak egyet óhajtunk: vele egyesülni a halálban is. Mikor Jákob elé hozták fiának vérrel itatott ruháját, csak egy volt a gondolata: „Keseregvén lemegyek fiamhoz a halottak országába.” (Ter 37,35) S Dávid is jajgatott szörnyű kimúlásán Absolon fiának, aki pedig sok keserűséget okozott neki: „Én fiam, Absolon, Absolon, én fiam! inkább én haltam volna meg helyetted fiam, Absolon! (2Sám 19,4)

*

310. Szent Ágoston a következő módon fejezi ki lelki hangulatát, melybe hőn szeretett barátjának halála juttatta: „Szívemet a halál borúja vonta be, minden halált lehelt, amire csak néztem. Szülőföldem gyötört, atyám háza mondhatatlan kínok helyévé lett. Amit barátommal mindig megosztottam, most mindaz hevesen kínzott. Szemem mindenütt őt kereste és sehol sem találta. Mindent gyűlöltem, mert semmisem tudta őt visszaadni nekem; s nem figyelmeztetett többé senki: nézd, ott jön ő! – mint azelőtt; – mert már messze van. Önmagam előtt is titkos rejtély lettem … Csak könnyem volt édes; szívem egyetlen boldogsága maradt: siratni barátomat.”[57]

*

311. A halál miatt érzett fájdalom sokszor nem mindjárt éri el a legmagasabb fokot, mihelyt a drága élet kialszik. Még látjuk a testet! A megboldogult még itt van, habár csak testileg, s bár ez a test is márványszoborrá változott. Még most is a családhoz tartozik. Csak épp, hogy a közönséges családtagból tiszteletreméltó vendég lett, mintha egy másvilág magasabbrangú lénye volna, ki elé az ember félő tisztelettel lép s kihez csak halk hangon mer szólni. Ő még itt van köztünk, meglátogathatjuk; a kifejező, ércbe öntött vonások, az erősen összeszorított ajkak sokat beszélnek nekünk az átélt élet- és szenvedésharcról. Igen, olyan ő, mintha még egyszer földi életre támadott volna; a feléledő emlékek keltik még egyszer életre az eltávozottnak alakját és földi pályafutását. Ez a vele való fájdalmas utolsó együttlét. De aztán emberek jönnek és elviszik a koporsót. Csak most lesz egyszerre barátságtalan az egyedüllét és a ház üressége s még inkább a szív elhagyatottsága, most érint meg a halál csontig-velőig ható zord szele.

*

312. Baj volna, ha ilyenkor nem sikerül ezen a halálos szomorúságon főlülemelkedni s azt csírájában elfojtani, mert ez esetben az a lelket és testet egészében áthatja. Nem ritkán halált is okoz a más halála. A szenvedésben való vigasztalódás erejének ez a próbaköve; ha bánatunk a halál-próbát kiállja, akkor az igazi és értékes. Az a vigasztalás, melyet a vallástalan, istennélküli, örökkévalóságot tagadó világ nyújt, egyetlen gyászházba sem illik, mert nevetséges, bosszantó. A halál gúnyolja meg, – s a halálos búba merült lélek az ilyen vigasztalástól még lehangoltabbnak, megsértettnek érzi magát.

*

313. Ilyenkor föltétlenül szükséges, hogy fájdalmunkat a halál mélységéből, a porból és rothadásból a hit, áldozat, ima és istenhódolat ragyogó, életet tápláló légkörébe emeljük. Az egyház temetési szertartásainak ez az értelme és célja, azért önti belé ezen szent cselekményébe vigasztaló erejének teljességét, hitének és reményének ragyogó fényét, anyai szeretetének egész melegét. Így dicsőül meg ez a szomorúság is, megnyugszik, tettre: áldozathozatalra, jócselekedetekre szólít fel.

*

314. Ebben a magasabb légkörben a halál által szétszakított egyesülés is megint helyreáll – lélekben, a Szentlélekben, a szentek egységében álló kapcsolattá válik s éppen azért bensőségesebb, szentebb, igazabb és tartósabb lesz a testi együttlétnél. Új összeköttetés létesül, még pedig nem az emlékezés és az érzés gyönge szála által, hanem azon elpusztíthatatlan kábel útján, amely szeretetet, segítséget, a megváltásban való részesedést közöl másvilági szeretteinkkel. Halálfájdalmunk a szeretetünket cselekvő szeretetté változtatja, új életre támaszt; az ilyen szeretet győzi le a halált.

*

315. A legerősebb és legédesebb vigasztalódás azonban ezen legfájóbb szenvedésben is az Üdvözítőhöz való csatlakozás. Könnyen megvalósítható, hiszen Jézus a halál fölött érzett bánatban is osztozott velünk, megszentelte azt. Látjuk a Lázár feltámadásáról szóló bibliai elbeszélésből. (Jn 11) A gyászoló Mártát így vigasztalja: Testvéred feltámad; én vagyok a feltámadás és az élet. Midőn Máriát sírni látja, megborzad lelkében, megrendül, ő is sír. S szól a könnyezőhöz: Nem mondottam-e neked, hogy ha hiszesz, meglátod az Isten dicsőségét? Jézus megértékelte a gyász fájdalmát. Ő maga áldást, kegyelmet sírt a könnyekbe, a halálos szomorúságra az örök élet igéinek szavát hintette, Isten dicsőségének fényét gyújtja fel a koporsó és a sír fölött.

*

316. A halálon érzett fájdalom erejét és tartamát tekintve is a legnagyobb szenvedés. S a háborúban megmérhetetlen arányokat ölt s nyomasztó terhe egész nemzetekre súlyosodik. A Titkos jelenések kinyilatkoztatását juttatja eszünkbe: És íme, egy haloványszínű ló, és aki rajta üle, annak a neve halál, és a pokol kíséré azt, és hatalom adaték neki a föld négy része fölött, hogy öljön fegyverrel, éhséggel és halállal s a földi vadakkal. (Jel 6,8) A levegő vérszaggal telik meg, mely a harcmezőkről száll az ég felé. Az elesettek halálhörgése jajveszéklésre szoktatja az otthonlevő özvegyeket és árvákat. Alig van család, melyet a harc halálos szomorúsága meg nem látogatna. Ezen szenvedésen nem tud átsegíteni sem ügyünk igazságosságának tudata, sem a hazafias lelkesedés, sem az a magasztos érzet, hogy nemzetünk javáért szenvedünk, sem a hősies bátorságnak és hősies halálnak tisztes és dicső volta. Igaz hogy mindez balzsamként hat a háború sebeire, de csak akkor használ, ha a vérzés már megszűnt. Az ilyen sebek vérzését pedig csak a vallás tudja elállítani.

*

317. A halálfájdalom végtelen gyötrelem. Mint tanítómester éppen ennélfogva nagyon is különös. Tanítása rövid, tömör, velős: Memento mori! Gondolj a halálra! A jó halál művészetére tanít. Erről mondja Seneca: A halál is egyik kötelessége az életnek; egész életünkön át tanulnunk kell „élni”, de „meghalni” is. Bölcsebb ez a mondás Goethe elvénél: Memento vivere! Gondolj az életre, s nem Memento mori! A két intő, igazság egybe tartozik; együtt alkotnak helyes életszabályt.

*

318. A német nép valamikor szívesen járt a halál iskolájába. Az Ars moriendi, a halál művészete sokféle feldolgozásban kedvelt könyve volt a középkornak. Népszokás volt: idején elkészíttetni kinek-kinek a saját koporsóját, sírhelyét, halotti ruháját, szemfedőjét. Szent Bonifácius sem feledkezett meg arról, hogy a frízföldi utolsó térítő útjában, melyben vértanúhalált halt, néhány könyvön kívül maga után küldesse azt a gyolcsot is, mely holttestének takarójául szolgáljon.

*

319. A művelődés túlfínomodása s a lelki életnek puszta külsőségekké fejlődése és elvilágiasodása a halálra gondolást szokáson kívül helyezte. A világ fiai csodás ügyességgel tudják érzésüket és szívüket e gondolattól elzárni s mindenféle cselfogásokkal útjából kitérni. Ez az eljárás azonban a legkevésbé dicséretreméltó struccszokás. Nem szabadít meg a halálfélelemtől.

*

320. A haláltól való menekülés vágya csak növeli a halálfélelmet. Aminek az ember nem mer bátran és nyugodtan a szemébe nézni, az tompa érzésként, aggodalmas sejtelemként fogja beárnyékolni egész életét, különösen azt az órát, melyben oly nagyon szeretne vidám lenni. Ha a napfény el is űzi, az éj sötétje visszahozza ezeket az aggódó gondolatokat; ilyenkor az ember nem vezetheti félre önmagát; kénytelen rájuk hallgatni s annál jobban gyötrődik a lelke.

*

321. A halál gondolatával űzött játék sem okosabb dolog, mint a róla való megfeledkezés. Az egészségtelen hüperkultúra irodalmában és művészetében érzelgős, világunott, erkölcsi erő nélküli gyönyörködést találunk a halál ábrázolásában. Pedig ez kimerít és idegbeteggé tesz. Még gonoszabb eljárás, ha a művészet a halál borzalmaival és rettenetességével visszaél csupán csak azért, hogy az idegekre hasson és – feltűnést keltsen.

*

322. Bellarmin bíboros, ki szintén írt a halál művészetéről,[58] munkája bevezetésében a következőket mondja: „Sokat töprengtem azon, hogyan lehetséges, hogy oly kevesen törődnek a jó halál művészetének lelkiismeretes elsajátításával. Mikor azt mindenkinek a legjobban kellene értenie! De nem akadtam más válaszra, mint amit a Prédikátor mond: Az ostobák megszámlálhatatlan sokan vannak.

*

323. Mai költőnél olvassuk: Mért beszél Ön a halálról? Felelet: Hát van komoly ember, ki bármely jó órájában másra gondolhatna?[59] Egy magvas közmondás azt tartja: Mikor a halálra gondolsz, akkor kezdesz élni.

*

324. Az élet legnagyobb tette, eseménye a halál.[60] Azért a józan ész azt követeli, hogy a földi élet ezen végső pontja felé ne alvajárókként behunyt szemmel támolyogjunk, vagy komédiásként táncolva ugráljunk, hanem nyitott szemmel, felemelt fővel, szilárd léptekkel haladjunk feléje. Minél bátrabban tekintünk a halál elébe, annál többet veszít rettenetessége.

*

325. A halálra való készület sem életunttá, sem munkakerülővé, sem búskomorrá nem tesz. Ellenkezőleg. Eloszlatja a halálrettegést s megszabadítja szívünket attól a kellemetlen szorongástól, mely sohasem hagy zavartalanul örvendezni. Munkára sarkall s a rövid, drága élet legjobb felhasználására. Rendet, tiszta látást céltudatosságot teremt életünkben, nyugalmat, békét biztosít halálunkban.

*

326. Az összes szellemi- és akaraterőnk megfeszítésével sem fog sikerülni a halálszenvedésben és az elváláskor legyűrni a halált és életet, tanúságot vonni belőle. Itt nélkülözhetetlen a vallás segítsége s Annak a kegyelme, aki egymaga mondhatta el: Én vagyok a feltámadás és az élet, aki holtan győzött a halálon, és halálával szerzett életet. Aki Őt elutasítja, önmagával bánik kegyetlenül. Halljuk meg mindnyájan a próféta szavát; Adjatok a ti Uratoknak Isteneteknek dicsőséget mielőtt besötétedik és mielőtt megütköznek lábaitok a homályos hegyeken; mert másképp várni fogjátok a világosságot, de ő azt a halál árnyékává és sötétségévé teszi. (Jer 13,16) Sőt adjatok hálát Istennek, kivált a szomorúságban, szenvedésben és betegségben, a halál kínjai közt s a kimúlás perceiben. Akkor majd teljesül a szép jövendölés; Kik megváltattak az Úrtól, visszatérnek és Sionba jönnek dicséretet mondván, és örökkévaló örvendezés lesz fejeiken; örömet és vigasságot nyernek, a fájdalom és keserv eltávozik … Én, én magam vigasztallak meg titeket”. (Iz 51,11 s köv.)

*

327. Mihelyt kissé megbarátkozunk a halál gondolatával, mindjárt sok jó szolgálatot tesz az nekünk, sok oktalanságtól tart vissza, úgy hogy lassanként valóban jóbarátunkká lesz, kinek véleményét örömmel hallgatjuk meg, kitől a legfontosabb ügyeinkben szívesen kérünk tanácsot, s kinek vigasztalását szenvedéseinkben nagyon is meg fogjuk becsülni. A halálfájdalom a legnagyobb kín, de egyben az utolsó megpróbáltatás, a földi szenvedés vége, új, boldog élet kezdete. Ez a legvigasztalóbb tudat a halál kínjai közt. Sokszor nyugtatja így a hívő lelket a halál gondolata s új erőt ad a kesergő szomorúságban.

*

328. Ám ha végül közeledik a halál, mégis csak fájdalmas s bizony elég rémes a rá való várás, mert kísérői szenvedés meg a jaj. Bizony így van. De a keresztény előtt mégsem mint betolakodó idegen, haragos ellenség vagy borzalmas kísértet tűnik fel a halál, hanem mint régi ismerős, jóbarát, ki az ünnep előestéjén figyelmeztet s az atyai házba vezet. Ott sok lakóhely vagyon s az Üdvözítő számunkra is készített lakást.

*

329. Assisi Szent Ferenc halála előtt néhány nappal megkérdezte orvosától, mint vélekedik betegállapota felől. Az orvos kitérőleg válaszolt: Isten segítségével minden jóra fordulhat. Ekkor vidám arccal mondotta a beteg: Csak mondja meg kérem az igazat nyíltan, én nem félek tőle. Az orvos tehát tudtára adta: Atyám! betegsége gyógyíthatatlan. Midőn a Szent ezt hallotta, kitárta két karját s örvendezve hálálkodott; Isten hozott, testvérem, bús halál! Aztán szerzetes társaihoz fordulva, folytatta: Istenem! dicsőítlek az én testvérem, a halál miatt, melyet az élő el nem kerülhet; dicsérjétek és áldjátok a mi Urunkat, minden teremtmény hálálkodjék és mély alázattal hódoljon neki. S azután zengte az ő lenyugvó napjához utolsó szép versét:

Dicsérünk Isten! testvérünkkel, a testi halállal,

Melytől az élők közt senki meg nem szabadul.

Jaj mindnek, kire bűn percében ér az ítélet!

Ám boldog az a szív, mely szolgád vala híven,

Mert második halál éje rá soh’sem borul.

Befejező

Szomorúak vagytok? Üdvözítőnknek az emmauszi tanítványokhoz intézett ezen kérdésében oly gyöngéd részvét, annyi vigasztaló erő volt, hogy a két tanítvány szíve megnyílt s minden bánatukat feltárták előtte. S íme, a vigasztalás Mestere megkezdi fájdalmuk csillapítását. A Szentírás fényét vetíti lelkükbe s annak sötétségét kijelenlésének villámsugarával ragyogásba borítja: Nem ezeket kellett-e szenvedni Krisztusnak, és úgy menni be az ő dicsőségébe? Jelenlétével, társalgásával s este a hozzájuk téréssel, végül eucharisztikus vendégséggel üdíti fel őket. Így vigasztal Krisztus.

„Szomorúak vagytok?” Így szólít meg ma is minden szenvedőt. Istenemberi részvét van a kérdésében, meg egy csöpp szemrehányás is: olyan szomorúak vagytok mint a hitetlenek, a reményvesztettek? Aki hallja e kérdést és Krisztusra tekint, érezni fogja a Szív résztvevő melegét. E könyv is az Ő nevében kérdez minden szenvedőt: Szomorúak vagvtok? Úgy szeretne mindenkit Krisztushoz indítani és az Ő vigasztalásának befogadására bírni!

„Szomorúak vagytok?” E kérdéssel s az alatta rejlő jószívvel fordul különösen azokhoz, kiket a háború, ez az iszonyatos búszerző, oly sok csapással látogatott meg; ahhoz a sok családhoz, melynek boldogságába véres kézzel markolt belé, hogy kiragadja onnan az apát, a fiút, az anyát özveggyé, gyermekeket árvákká tegye; virágzó ifjakat sújtson nyomorékká, elpusztítsa az otthont, letaroljon mezőket, megsemmisítse a jólétet.

„Szomorúak vagytok?” Ki nem szomorú ebben a terhes időben? Ki nem szorul különös vigasztalásra? Kit nem kényszerített a népek csatája a szenvedés iskolájába? Hadseregünk, népünk eddig szép előhaladást tanúsított az okulásban. Ó bár végig kitartanánk!

Bár minél előbb vége lenne e nagy megpróbáltatásnak! Bár kiszabadulnánk a kegyetlen nevelő keze alól! Hogy a béke angyalát üdvözölhetnők helyette…

Vele együtt mily örömmel végeznénk a legszebb feladatokat! Gyógyítgatnánk a sebeket, melyeket a háború ütött szép hazánkon. Szívesen megtennénk mindent, hogy a harc tanúságai feledésbe ne menjenek, a győzelem mámorában is lelkünk kincse gyanánt őriznénk, hogy nemzetünk erejét minden megpróbáltatás hordozására megedzzük, hogy az Istenben való hit, az Úr félelme, a Hozzá való hűség, melyet oly buzgón ápoltunk küzdelmeinkben, a béke idején is sérthetetlen kincse, éltető ereje maradjon a német népnek.

A nyugalom napjaira is marad elég szenvedés, teljesen szabadok ettől sosem leszünk. De csak tőlünk, egyedül tőlünk függ, hogy a szenvedés által és után rosszabbak vagy jobbak, kisebbek vagy nagyobbak, szegényebbek vagy gazdagabbak, örökre boldogtalanok vagy végnélkül boldogok legyünk. A szenvedő leghelyesebb vigasztalása: jól szenvedj!

Most végzem írásom az apostol szavával, mellyel Bellarmin is megpecsételi az ő Ars moriendijét:

Nem csüggedünk, sőt ha a mi külső emberünk fogyatkozik is, mindazáltal a belső napról-napra megújul. Mivel az, mi most nyomorúságunkban egy szempillantásnyi és könnyű, a dicsőségnek módfelett örökkévaló nagyságát eszközli bennünk, kik nem figyelmezünk azokra, mik látszanak, hanem amik nem látszanak; mert amik látszanak ideiglenesek, amik pedig nem látszanak, örökkévalók. (2Kor 4,16 s köv.)

Név- és tárgymutató

(A számok nem a lapokat, hanem a bekezdéseket jelzik.)

Akkumulátor 31.

Alázat 231.

Ambrus, Szt. 168.

András, Szt. 293.

Angéla, Szt. 296.

Aristoteles 118.

Ars Moriendi 318.

Ágoston, Szt. 66., 69., 95., 175., 257., 294., 310.

Áldozat 203., 209., 313.

Álműveltség 115., 240., 248.

Bellarmin 322.

Bernát, Szt. 297.

Betegség 191.

– és feleb. szeretet 211.

– és kínszenvedés 204.

– és munka 207.

– és vallás 202.

– haszna 206.

– mint a harc 200.

Bethesda 191.

Béke, vallási 250.

Boethius 55.

Bonifácius, Szt. 318.

Búbánat, lelki fájd. 215.

Bűnhődés 69.

Calderon 194.

Carpus, Szt. 295.

Crispina, Szt. 294.

Chrysostomus, Szt. 55., 73., 171., 209., 214., 299.

Cselekvés és szenvedés 40.

Dávid, Szt. 309.

Dorottya, Szt. 295.

Ecce homo 136., 141.

Eckhart 221.

Egoizmus 74., 212., 273., 298.

Egyház, vigasztal 269.

Elégtétel szenv. által 181.

Emberiség közös keresztje 11.

Emmauszi tanítványok 272.

Engesztelő szenvedés 181.

Erőgyűjtés 31.

Eusebius 293.

Éj 5., 99., 209.

Életáramlatok 86.

– kimélyítése 63.

Élvezetek 111.

Érzéketlenség 112.

„Fájdalmak férfia” 136., 204.

Fájdalmas anya 155., 220.

Ferenc, Assisi Szt. 329.

– Regisi Szt. 269.

– Szalézi Szt. 197., 233., 304.

Fullánkok 222.

Gergely, Szt. 230.

Gertrud, Szt. 297.

Goethe 317.

Gyáva szenvedők 23.

Gyermek és szenvedés 33.

Gyógyitóerő a term.-ben 92.

Győzelem 248.

Halál álma 307.

– félelem 320.

– kerülése 319.

– készület 324.

– kínjai 307.

– kínjai megszenteltek Krisztus által 315.

– jó barát 328.

– művészete 317.

– Ő fensége 308.

– szeretteinké 309.

Hallgatás a szenv.-ben 44., 219., 224.

Haza 235., 239.

– szeretet 245.

Hartmann 265.

Háború 235.

– büntető hatalma 244.

– és bűnbánat 271.

– és halál 316.

– és hitetlenség 241.

– ítélőszék 238.

Háborús kötelesség 252.

Háború nevelő hatása 244.

– okai 236.

– orvosság 238.

– rombolása 244.

Háború: szenvedések telje 20., 235., 238.

– és szeretet 247., 253.

– tanúságai 235., 242.

– és vallás 71., 248., 252.

Háborús vigasz 280.

Házi-zsarnokok 27.

Hegyek 107.

Hilty 229.

Holttest 311.

Hős szenvedők 23.

Idegesek 195.

Ima szenvedésben 267.

Isten és a szenvedés 126.

Isten háza 270.

Istentisztelet szenvedés idején 210.

Istentől távol 216.

István, Szt. 505.

Jákob pátriárka 309.

János, Avilai Szt. 299.

– Keresztes Szt. 300.

Jean Paul 38.

Jellemképzés 61.

Jézus szenvedései 136.

Jézus szenvedéseiben részvétel 148., 204., 220.

Jób 177., 277.

Johanna, keresztről nev. 301.

Katalin, Szienai Szt. 51., 298.

Kereszt 142., 293.

Kereszténys. szenvedéstana 118., 124., 131., 183.

Képzelödés 26., 194.

Kínszenvedés 139., 153., 158., 204.

Kínszenvedés és művészet 154.

Könnyek 57.

Krisztus 89.

– Bethesdánál 191.

– elhagyatottsága 220.

– ellenségei 232.

– Emmauszan 272.

– követése 150.

– Lázárnál 315.

– és a szenvedés 128., 136.

– a Táboron 289.

– és a természet 98.

Lajos, Szt. 300.

Lázár feltám. 315.

Lázongás a szenv. ellen 35.

Lelki fájdalom Krisztusnál 140.

– – a keresztényn. 215.

Lépcső 85.

Magdolna, Pazzi Szt. 260., 296.

Makkabeusok 168.

Mater dolorosa 155., 220.

Maximus, Szt. 295.

Mea culpa 181.

Megadás 259.

Megváltás szenv.-től 146.

Memento mori 317.

Michelangelo, Pietà 164.

Misztikusok 78., 89.

Munka és szenvedés 40., 206.

Művészet és halál 321.

Művészet és kínszenv. 153.

– – szenvedés 117.

Napirend betegségben 208.

Nemesít a szenvedés 80.

Nevel a szenvedés 61.

Nevelés szenvedésre 32., 153.

Nietzsche 80.

Niobe 161.

Nyár 103.

Orvos, orvosság 73., 76., 192., 197.

„Önelhagyás”, önmegtag. 78.

Önzés 74., 212., 273.

Pascal 83.

Példaadása szenv.-ben 24., 213.

Pietà 160.

Pionius, Szt. 294.

Plato 113.

Pokol 282.

Polykarpus, Szt. 293.

Prés 66., 84.

Reggel 100.

Remete: a bánat 7.

Részesedés Krisztus szenv.-ben 148., 204., 220.

Részvét 273.

Rosszullét 197.

Ruysbroek 256., 261.

Sajtó 225.

Schoppenhauer 81.

Seneca 34., 36., 82., 317.

Seprű (alj) 70.

Shakespeare 37.

Socializmus 119.

Sokrates 113.

Strauss 122.

Suso 34., 78., 96., 223., 268.

Szabadság 72., 261.

Szegénység 15.

Szentek: szenv. példái 305.

Szentírás 166.

Szenvedés általános 11.

– bölcselete 254.

– és bűn 125.

– bűnhődés 181.

– és cselekvés 39., 207.

– csöppje 26., 60.

– éjszakái 5., 99.

– hatalma 18.

– hősei 23., 292.

– jóbarátunk 47.

Szenvedése a jóknak 91.

Szenvedés kötelesség 22., 24.

– mint követ 50.

– művészete 29.

– nagy 1.

– nemessége 266.

– nevel 61.

– példaképei 305.

– rabszolgái 24.

– szimfóniája 23.

– és szeretet 212.

– mint szónok 59.

– tanít 55.

–tapasztalat 57.

– társadalmi kötelesség 25., 213.

– a tisztítótűzben 281.

– titokzatossága 124.

– vágya 264., 290., 296.

– és a világ n110.

Szenvedő egyház 281.

Szenvedők megdicsőülése 306.

Szerencse 68.

Szeretet és háború 247., 253.

– és szenvedés 212., 273.

Szeszély 75.

Szobrász 77.

Szomorúság 35.

Sztoikusok 26., 37.

Szúnyogcsipés 28.

Tauler 221., 231.

Tavasz 102.

Táborhegy 289.

Társadalmi kötelesség szenvedni 25., 213.

Temetési szertartások 313.

Tenger 108.

Terézia, Szt. 296., 303.

Természet 9.

– gyógyít 92.

– színváltozásai 109.

Tertullianus 141.

Tisztítótűz 281.

Tolsztoj 14.

Túl a jó és rossz hat. 181., 189.

Türelem 259.

Türelmetlenség 261.

Ujjongás a fájdalomban 290.

Vallás és győzelem 249.

– és halál 326.

Vallás és háború 71., 248., 252. 316.

– és szenvedés 130.

Vágy a szenvedés után 152.

Vértanúk 82., 292.

Vészjel 39.

Vigasztalás 275.

Vigasztalódás halálesetben 275.

Vigasztalódás a Szentírásból 166.

Vihar 101.

Vince, de Paul Szt. 302.

– Ferreri Szt. 299.

Zivatar 101.

Zsoltárok 170., 175.

1. Lenau.

2. Fr. W. Foerster, Jugendlehre. – Magyarul: Élet és jellem, dr. Schütz Antal fordítása.

3. St. E. Stanton, Seele und Welt.

4. De consolat. philos.

5. Hom. 26. in II. Cor. c. 12.

6. Guyau.

7. Carlyle.

8. Confess. 1. 2., 3. – Magyarul: Szent Ágoston vallomásai, dr. Vas József fordításában.

9. In Ps. 65, 16.

10. Hom. 1.

11. Cathrein mondása.

12. Samil. geistl Schriften III. – Németül Silberttől.

13. Denifle, Das geistl. Leben.

14. Jenseits von Gut und Böse. 180, 258. o.

15. Hilty.

16. August., In Ps. 55.

17. Nachfolge des Armen Lebens Christi (Tauter?). 296.

18. Confess 1. 10. c. 6.

19. Lenau.

20. Scheffel.

21. Scheffel.

22. Das Problem des Leidens, Keppler.

23. Eduard von Hartmann és Schopenhauer.

24. Comte Ágoston, a pozitivizmus megalapítója.

25. M. Maurenbrecher, Das Leid. Eine Auseinandersetzung mit der Religion. 12. o.

26. Uo. 157. o.

27. Uo. 169. o.

28. De patientia, c. 3.

29. Vö. P. F. W. Faber, Der Fuss des Kreuzes oder die Schnierzen Mariä. – Angolból: C. B. Reihing.

30. In Ps. 48.

31. Chrysost., Hom. 4. de poenit. et orat.

32. Uő.: hom. 29. in c. 9. Genes.

33. Hom. de capto Entropio.

34. August., Confess. 1. 9. c. 4.

35. Uő.: Sermo 4. n. 10.

36. Uő: Sermo 90. n. 9.

37. Vö. Das Problem des Leidens. 17. o.

38. Ambros. Ep. 49.

39. Unseres Herrn Trost. Erklärung der Abschiedsreden und des hohepr. Gebetes Jesu, dr. Weber Simontól.

40. Dante, Purgatorium 23, 81.

41. Calderon, Der standhafte Prinz, 3 felvonás.

42. Chrysost., In Job, c. 1.

43. Uő.: Ad Olympiad. 16, 2.

44. Denifle, das geistl. Leben. 434. o.

45. Mit írnál erről a mi magyar szívünkkel, Püspök Úr! Ó, ha elgondolnád a mi ezeréves történelmünket! Két malomkő között búza voltunk – mindig. Belőlünk élt Európa békéje. A mi vérünktől ittasodott kelet és nyugat sok háború-réme … A fordító.

46. Uo. 420. o.

47. De civitate Dei I. 8.

48. Denifle.

49. Philosophie des Unbewussten. 695. o.

50. P. Weiss: Lebensweisheit. 356.

51. Denifle. 263. o.

52. Vö. Keppler, Das Problem des Leidens. 77. o.

53. Sämtl. geistl. Schriften. III. 377.

54. Uo. 374.

55. Vö. Keppler, Die Armenseelenpredigt. 79., 197. s köv.

56. Leonrod, Geisteslehren der hl. Katharina von Siena. 175.

57. Confess. IV. 4.

58. Ars moriendi.

59. Arthur Schnitzler, Einsamer Weg.

60. P. Weiss, Lebensweisheit, 331:

Das Sterben ist die grösste Tat für jeden,

Das Sterben ist die schwerste aller Fehden;

Die grösste Tat, sie gilt dem grössten Lohne,

Der schwerste Kampf, er gilt der schönsten Krone.

Table of Contents

Impresszum

Tartalomjegyzék

A szerző előszava

A szenvedés viharja

A világ keresztje

A szenvedés csöppje és a csöppek szenvedése

Nyugalom – erő

Isten hozott!

A szenvedés – tanít

A szenvedés – nevel

A szenvedés – nemesít

A természet gyógyító ereje

A világ és a szenvedés

A keresztény szenvedés

Ecce homo!

Mater dolorosa

Mit mond az Írás?

Mea culpa!

Betegség

Búbánat

Fullánkok

Háborús szenvedések és tanúságok

A szenvedés művészete

A szenvedő egyház

A megdicsőülés fényében

A halál álma

Befejező

Név- és tárgymutató

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22